Постанова 
Іменем України
 
30 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 755/17900/18
провадження № 61-14716св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи: Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк», Товариство                                з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року в складі колегії суддів: Приходька К. П.,                         Писаної Т. О., Журби С. О., 
ВСТАНОВИВ:
1.                Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Публічне акціонерне товариство «Діамантбанк» (далі - ПАТ «Діамантбанк»), Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Фактор Плюс»), про стягнення заборгованості.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначало, що 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір                                                  № 16-06-29-006984, відповідно до умов якого кредитодавець відкриває позичальнику з 29 червня 2016 року до 28 червня 2019 рік відновлювану кредитну лінію з лімітом кредитування у розмірі 10 000 000,00 грн зі сплатою 30 % річних.
20 липня 2018 року між ПАТ «Діамантбанк» і ТОВ «ФК «Фактор Плюс» укладено договір про відступлення права вимоги № F42GL23222, згідно з умовами якого товариство отримало право вимоги за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984.  
31 серпня 2018 року ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» отримало право вимоги за указаним кредитним договором на підставі укладеного з ТОВ «ФК «Фактор Плюс» договору про відступлення прав вимоги № 31/08-18/2.
У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2016 року                     № 16-06-29-006984 у сумі 11 947 339, 37 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня                       2019 року позов задоволено.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заборгованість за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984 у сумі              11 947 339,37 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов`язань, визначених кредитним договором, порушила умови погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування, що підтверджується розрахунком суми заборгованості за договором.
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 лютого 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Не погодившись із заочним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Москаль Г. Г. подав апеляційну скаргу.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Москаля Г. Г. задоволено частково, заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва                                            від 06 березня 2019 року скасовано.
 
У задоволенні позову ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено. 
 
Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з  недоведеності ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» заявлених позовних вимог. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги, не звернувши уваги на факт реалізації ТОВ «ФК «Фактор Плюс» іпотечного майна і відсутність доказів на підтвердження існування та розміру заборгованості за кредитним договором після такої реалізації. 
 
Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції
 
Постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року касаційну скаргу ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» задоволено частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 07 липня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд не перевірив, який обсяг зобов`язань позичальника за кредитним договором від 29 червня                       2016 року № 16-06-29-006984 було забезпечено договорами іпотеки. При цьому копій договорів іпотеки в матеріалах справи немає. Разом з тим апеляційний суд встановив факт отримання відповідачем кредитних коштів у розмірі 10 000 000,00 грн за кредитним договором, зазначивши про це у своєму рішенні, проте, доказів погашення (повного або часткового) ОСОБА_1 або іншими особами заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції (новий розгляд)
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи норми частини п`ятої статті 36 Закону України «Про іпотеку», факт звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок задоволення вимог кредиторів та завершення позасудового врегулювання, незалежно від особи кредитора, якою застосовано досудове врегулювання, при тому, що договором відступлення права вимоги не визначено іншого, дійшов висновку, що після завершення позасудового врегулювання 13 вересня 2018 року заявлені позивачем 23 листопада 2018 року вимоги про стягнення з відповідача кредитної заборгованості задоволенню не підлягають. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У вересні 2021 року ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс»подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 27 липня                    2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм статей 3, 24, 36 Закону України «Про іпотеку» та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2019 року у справі № 643/12799/16-ц (провадження                                   № 61-31109св18), від 11 квітня 2018 року у справі № 761/17280/16 (провадження № 61-11249св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Москаль Г. Г. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.  
 
2.    Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише                    в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Встановлені обставини справи
Суд встановив, що 29 червня 2016 року між ПАТ «Діамантбанк» та                          ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 16-06-29-006984, відповідно до умов якого кредитодавець відкриває позичальнику з 29 червня 2016 року до 28 червня 2019 року відновлювану кредитну лінію із встановленням ліміту кредитування у розмірі 10 000 000,00 грн.
 
Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору кредитні кошти надаються позичальнику на умовах цього договору зі сплатою за користування ними                     30 % річних.
 
Відповідно до пунктів 2.1, 2.1.1 кредитного договору на забезпечення виконання власник зобов`язань за цим договором (позичальник) в день укладення цього договору забезпечує надання кредитодавцю в іпотеку такого нерухомого майна: 
громадянином ОСОБА_2 :
квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 23,90 кв. м; 
квартири АДРЕСА_2 ,  загальною площею 57,40 кв. м; 
квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 76,70 кв. м; 
квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 66,40 кв. м; 
квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 66,50 кв. м; 
громадянкою ОСОБА_3 :
нежилих приміщень № 2, № 3 в літері «А», за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 41,90 кв. м.
 
Відповідно до пунктів 3.2.1 та 3.2.3 кредитного договору визначено обов`язок позичальника повернути кредитодавцю фактично отримані кредитні кошти                     в межах встановленого ліміту кредитування згідно з пунктом 1.1 цього договору, а також погасити фактичну заборгованість за процентами та комісією за цим договором після закінчення вказаного в пункті 1.1 цього договору періоду, на який відкрито кредитну лінію, шляхом внесення готівкових коштів до каси кредитодавця.
 
Позичальник протягом 1 (одного) банківського дня з моменту хоча                                        б одноразового порушення обов`язку з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним на умовах, встановлених цим договором, зобов`язаний здійснити повне повернення кредиту та процентів за кредитом                   (з урахуванням законодавства України), а також сплатити неустойку згідно                          з умовами цього договору, якщо інше не буде вирішено кредитодавцем.
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 16-06-29-006984 між ПАТ «Діамантбанк» і ОСОБА_3 29 червня 2016 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку банку нежилі приміщення № № 2, 3 (в літ.А), за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 41.90 кв. м. 
 
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 16-06-29-006984 між ПАТ «Діамантбанк» і ОСОБА_2 29 червня 2016 року укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_2 передав в іпотеку банку квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 .
 
30 липня 2018 року між ПАТ «Діамантбанк» і ТОВ «ФК «Фактор Плюс» було укладено договір  № F42GL2.3222 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги. 
 
Згідно з умовами цього договору банк відступив, а ТОВ «ФК «Фактор Плюс» прийняло належне банку право вимоги за кредитним договором (із встановленням ліміту кредитування) № 16-06-29-006984, укладеним 29 червня 2016 року між банком і позичальником.
 
Станом на дату укладення договору про відступлення прав вимоги від 30 липня 2018 року № F42GL23222 розмір заборгованості позичальника за кредитним договором, тобто заборгованість перед ТОВ «ФК «Фактор Плюс», становила 26 772 490,50 грн, з яких:
 
заборгованість за кредитом - 10 000 000,00 грн;
заборгованість за процентами - 5 447 339,37 грн;
заборгованість за штрафами та пенями - 11 325 151,13 грн.
 
Згідно з абзацом другим пункту 2.1 договору № F42GL2.3222 про відступлення прав вимоги сторони домовились, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за договорами іпотеки (застави), що були укладені на забезпечення виконання зобов`язань боржника за основним (кредитним) договором та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладенням цього договору та підлягає нотаріальному посвідченню.
 
30 липня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» і ПАТ «Діамантбанк» було укладено та нотаріально посвідчено договір про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, зазначеними вище. 
 
31 серпня 2018 року між ТОВ «ФК «Фактор Плюс» і ТОВ «ФК «Інтайм Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984.
 
Відповідно до пункту 2.1 договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 в порядку та на умовах, визначених цим договором, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, частину права вимоги первісного кредитора до позичальника, зазначеного у додатку 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника або які зобов`язані виконати обов`язки боржника, за кредитним договором (із встановленням ліміту кредитування) з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до нього згідно з реєстром у додатку 1 до цього договору, укладених боржником з ПАТ «Діамантбанк». Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та в порядку, визначених цим договором.
 
Відповідно до пункту 2.2 договору про відступлення прав вимоги                                 від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору набуває частину права кредитора за основним договором, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання боржником зобов`язань за основним договором, сплати боржником грошових коштів, процентів, штрафних санкцій, неустойок виключно у розмірах, вказаних у додатку 1 до цього договору. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку 1 до цього договору. 
 
Згідно з додатком 1 до договору про відступлення прав вимоги від 31 серпня 2018 року № 31/08-18/2 заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 29 червня 2016 року № 16-06-29-006984, яка відступається новому кредитору, становить 23 272 490,50 грн, з яких: 6 500 000,00 грн - заборгованість за кредитом;  5 447 339,37 грн - заборгованість за процентами; 11 325 151,13 грн - заборгованість за штрафами та пенею.
 
Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 вересня 2018 року вищевказане іпотечне майно зареєстроване за ТОВ «ФК «Фактор Плюс» у позасудовому порядку. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором,                      а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України).
 
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено                                 у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то                       в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
 
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. 
 
Одним зі способів припинення зобов`язання є його виконання (частина перша статті 599 ЦК України).
 
За загальним правилом статей 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється саме у зв`язку з належним його виконанням.
 
Під належним виконанням зобов?язань слід розуміти здійснення кредитором                  і боржником дій щодо реалізації прав та обов?язків, що випливають із зобов?язання. За своїм характером це поняття включає належних кредитора                       і боржника, належні час, предмет, місце і спосіб виконання.
 
У цій справі судами встановлено, що кредитний договір забезпечений лише одним видом забезпечення - іпотекою.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно з частинами першою і третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) зазначено, що «вирішуючи виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування норми права, що міститься в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку», Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого                      2019 року в справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та                           від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження                                             № 61-12137св19), про те, що в разі завершення позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними. Тобто частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів. 
 
Водночас, давши таке тлумачення згаданих норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на необхідність врахування при тлумаченні вказаних норм права принципу свободи договору як загальної засади цивільного законодавства, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, що означає можливість забезпечення основного зобов`язання як                    у повному обсязі, так і в його частині відповідно до умов забезпечувального правочину, а кредитор при укладенні іпотечного договору не позбавлений можливості оцінити всі звичайні ризики, у тому числі і вірогідність того, що за рахунок вартості іпотечного майна (як забезпечувального правочину) не буде забезпечено основне зобов`язання в повному обсязі. 
 
Частина третя статті 6 ЦК України дозволяє сторонам у договорі відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо відступ від положень закону в цих актах прямо заборонено, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Частина четверта статті 591 ЦК України додатково вказує, що якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 ЦК України, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, керуючись принципом свободи договору, сторони можуть відступити від положень як статті 36 Закону України «Про іпотеку», так і загальних положень ЦК України щодо реалізації предмета іпотеки. Якщо такого відступу від положень цивільного законодавства не було здійснено за договором, кредитор не може вимагати виконання боржником основного зобов`язання після звернення стягнення та стягувати різницю між сумою зобов`язання та вартістю предмета іпотеки».
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що 13 вересня                   2018 року ТОВ «ФК «Фактор Плюс» скористалося своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження в іпотечному договорі, зареєструвавши за собою право власності на предмет іпотеки.
 
Частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» вказує на недійсність будь-яких наступних вимог іпотекодержателя щодо виконання саме боржником основного зобов`язання після завершення позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, передане в іпотеку саме боржником, за відсутності інших забезпечувальних договорів.
 
З огляду на наведене правильними є висновки апеляційного суду про відмову в задоволенні позову з огляду на ту обставину, що у спірних правовідносинах мало місце позасудове врегулювання та звернення стягнення на предмет іпотеки у повному обсязі, тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням задоволенню не підлягають.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інтайм Фінанс» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 27 липня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
А. Ю. Зайцев
М. Є. Червинська