ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/166/23 Справа № 215/3837/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
за участю секретаря судового засідання - Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом Виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради в інтересах малолітнього  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИЛА:

       У листопаді 2019 року Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідач є матір`ю чотирьох малолітніх дітей, та відносно трьох з них: ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження, була позбавлена батьківських прав рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року.
       23 березня 2019 року в пологовому відділенні КЗ «Криворізька міська лікарня №7» КМР ОСОБА_1 народила двох хлопчиків, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 . Відповідач поступила в пологове відділення без особистих речей, на обліку по вагітності не спостерігалась, до медичних працівників ставилася агресивно, призначення по догляду за дітьми не виконувала, залишала новонароджених без догляду.
       Оскільки відповідач не могла орендувати житло, то на початку квітня 2019 року була переведена з дітьми до КП «Криворізька міська клінічна лікарня №8», де порад та рекомендацій лікарів не виконувала, гігієнічний та інший догляд за дітьми та їх годування здійснювала неналежно.
       20 квітня 2019 року ОСОБА_1 самовільно залишила лікарню та тимчасово проживала по АДРЕСА_1 , де житлові умови для проживання дітей, згідно актів обстеження були незадовільні.
       В травні 2019 року ОСОБА_1 знов змінила місце проживання на АДРЕСА_2 , де також умови проживання були незадовільні, згідно акту обстеження, та ОСОБА_1 була притягнута до адміністративної відповідальності за ст.184 ч.1 КУпАП.
       Діти потребували необхідного догляду та лікування, рекомендації лікарів відповідач не виконувала, на неодноразові профілактичні бесіди не реагувала, та за повідомленням КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4», рішення комісії з питань захисту прав дитини Саксаганської районної у місті ради від 04 червня 2019 року, та рішення Саксаганської районної у місті ради від 11 червня 2019 року, діти були відібрані від матері та тимчасово влаштовані до державного закладу.
       При виконанні рішення про відібрання дітей, було з`ясовано що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_2 був оглянутий лікарями, встановлено порушення центральної нервової системи.
       На час звернення до суду з цим позовом, ОСОБА_1 відмовлялася повідомити місце свого проживання, свої житлові умови не покращила, а тому, оскільки відповідач ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, та невиконання відповідачем батьківських обов`язків створювало загрозу для здоров`я дитини, позивач просив суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав.
       Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року позов виконкому Тенівської районної у місті ради до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - задоволено. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженку м.Оренбург Російської федерації, позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 840 грн 80 коп. судового збору на користь держави.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
       Позивач, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 дійсно ухилялася від виконання своїх обов`язків по вихованню сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не піклувалася про його здоров`я, не проявляла щодо дитини батьківської турботи.
       Викладене підтверджується повідомленням КЗ «Криворізька міська лікарня №7» та інформацією Центру соціальних служб виконкому Криворізької міської Ради, за якими ОСОБА_1 поступила в пологове відділення 23 березня 2019 року без особистих речей та речей для дітей, на обліку по вагітності не спостерігалась, до медичних працівників ставилася агресивно, призначення по догляду за дітьми не виконувала.
       Також 26 березня 2019 року ОСОБА_1 була оглянута психіатром та встановлено діагноз легка розумова відсталість, стадію легкої дебільності з порушенням поведінки. Самостійно доглядати за новонародженими дітьми не може. Стосовно свого місця проживання надавала різну інформацію, та в подальшому може становити загрозу для життя і здоров`я дітей.
       Згідно рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 вже була позбавлена батьківських прав відносно трьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження.
       Згідно актів обстеження умов проживання ОСОБА_1 з новонародженими синами ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , умови проживання по АДРЕСА_1 у власниці ОСОБА_7 непридатні для проживання дітей станом на 22 квітня 2019 року, діти сплять в картонних коробках.
       В травні 2019 року ОСОБА_1 знов змінила місце проживання на АДРЕСА_2 , де згідно акту обстеження умов проживання від 22 травня 2019 року та листа центру соціальних служб виконкому Криворізької міської ради умови проживання для дітей незадовільні, помешкання не пристосоване для проживання, в дітей відсутня їжа та засоби гігієни, умови проживання дітей загрожують їх життю та здоров`ю, відповідач призначення лікарів не виконує.
       Згідно листів КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4» двоє дітей ОСОБА_1 мають патологію нервової системи, потребують консультацію невролога та ортопеда, але відповідач рекомендації лікарів не виконує.
       Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Саксаганської районної у місті ради від 04 червня 2019 року та рішенням Саксаганської районної у місті ради від 11 червня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 були відібрані від матері та тимчасово влаштовані до державного закладу.
       До виконання рішення про відібрання дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Малолітній ОСОБА_2 був вилучений у матері, переведений до лікарні та влаштований до державного закладу.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не має постійного місця проживання та з 01 липня 2012 року не має офіційного джерела доходу, що підтверджує обставини ухилення відповідача від виховання дитини, та підтверджує, що залишення малолітньої дитини з матір`ю може становити загрозу здоров`ю та життю малолітньої дитини, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
       Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
       Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
       Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
       Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
       Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
       Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.
       Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
       Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
       Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
       Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
       У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що невідповідність висновків суду першої інстанції про ухилення з її боку від виконання батьківських обов`язків фактичним обставинам справи, полягає в тому, що відомості, якими обґрунтовано такий висновок, зокрема, що відповідач на час пологів та перебування у лікарнях не мала особистих речей та речей для дітей, на обліку по вагітності не спостерігалась, до медичних працівників ставилася агресивно, призначення по догляду за дітьми та медичні призначення не виконувала (без будь-якої конкретизації які саме призначення, ким надані, в якому обсязі невиконані та які наслідки такого невиконання), не свідчать про настання у їх наслідок негативного впливу на фізичний (з огляду на вік єдиний можливий наслідок) розвиток дитини як складову її виховання.
       Також ОСОБА_1 у своїй скарзі вказувала, що оскільки надані позивачем докази не доводять, що внаслідок її винної поведінки, яка відобразилася у свідомому нехтуванні своїми обов`язками внаслідок завнодано хоч якусь шкоду фізичному або будь-якому іншому розвитку її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягала до застосування при вирішенні цього спору норма матеріального права встановлена п.2 ч.1 ст.164 СК України.
       Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_1 наполягала, що має твердий намір займатися вихованням дитини із проявленням всієї необхідної батьківської турботи щодо неї, тож позбавлення її батьківських прав матиме негативний характер не тільки для відповідачки, а й для самої дитини, адже перебуваючи у дитячому закладі ця дитина залишиться без спілкування зі своєю матір`ю, що вочевидь не сприятиме його розвитку.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, з наступних підстав.
       Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
       Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.
       Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
       Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.
       Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
       Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
       Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
       Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
       За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
       У справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, на заходи опіки, рекомендації лікарів ОСОБА_1 не реагувала, що у свою чергу свідчить про наявність підстав, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина.
       Так, згідно висновку виконкому Тернівської районної у місті ради від 10 вересня 2019 року, наявність якого є обов`язковим згідно ст.19 СК України, відповідача юридично доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_2 .
       Згідно актів обстеження умов проживання ОСОБА_1 від 08 січня 2020 року, стан помешкання був незадовільний, відсутнє газопостачання, гаряча вода, холодильник, тощо, відсутнє місця для купання дитини.
       Згідно актів обстеження від 16 січня 2021 року, 26 січня 2021 року та 29 липня 2021 року, підтвердити факт проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 не є можливим, відповідач за вказаною адресою відсутня.
       08 вересня 2021 року проведено обстеження умов проживання, яке в цілому задовільне крім газопостачання, але виходячи з попередніх обстежень, які підтверджували відсутність відповідача та не надання ОСОБА_1 правових підстав для проживання в зазначеному житлі, у суду відсутні докази наявності в ОСОБА_1 постійного житла придатного для проживання та виховання малолітньої дитини.
       При цьому, згідно матеріалів справи, районним судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, зокрема, оцінюючи заперечення відповідача щодо створених нею належних умов для проживання дитини по АДРЕСА_3 , та працевлаштування, суд надавав відповідачу можливість доведення в суді вказаних обставин.
       Натомість, сторона відповідача, реалізуючи своє право на доказування, будь-яких належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надала, тоді як відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
       Крім того, судом першої інстанції було установлено, що згідно висновку МСЕК та довідки УСЗН виконкому Тернівської районної у місті ради від 10 грудня 2021 року, ОСОБА_1 мала третю групу інвалідності з датою переогляду до 01 липня 2012 року та отримувала пенсію по інвалідності відповідно до 30 червня 2012 року.
       Відповідно до довідки КЗ «Криворізький спеціалізований будинок дитини» ДОР», відповідач систематично відвідує дитину, але участі у вихованні, лікуванні, утриманні сина ОСОБА_2 не приймає та матеріальної допомоги не надає.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що ОСОБА_1 не має постійного місця проживання та з 01 липня 2012 року не має офіційного джерела доходу, що у свою чергу підтверджує обставини ухилення відповідача від виховання дитини, та підтверджує, що залишення малолітньої дитини з матір`ю може становити загрозу здоров`ю та життю малолітньої дитини.
       При цьому, районним судом також було враховано, що рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 10 вересня 2018 року ОСОБА_1 вже була позбавлена батьківських прав відносно трьох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2008 року народження, ОСОБА_4 , 2010 року народження, ОСОБА_5 , 2012 року народження.
       Тобто, відповідач повинна була усвідомлювати наслідки ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дітей.
       Разом з тим, до виконання рішення комісії з питань захисту прав дитини Саксаганської районної у місті ради від 04 червня 2019 року та рішення Саксаганської районної у місті ради від 11 червня 2019 року про відібрання дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Малолітній ОСОБА_2 був вилучений у матері, переведений до лікарні та влаштований до державного закладу, де відповідач систематично відвідує дитину, але участі у вихованні, лікуванні, утриманні сина ОСОБА_2 не приймає та матеріальної допомоги не надає.
       З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем доведено необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого аргументовано районним судом.
       Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого наявного у матеріалах даної справи доказу та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 грудня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова