Номер провадження: 22-ц/813/2749/23 
Справа № 521/6844/19
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                      суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.
 
              переглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Міські дороги» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2021 року по справі за позовом адвоката Корнишина Олексія Олександровича в інтересах ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міські дороги», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, - 

в с т а н о в и в:
22 квітня 2019 року адвокат Корнишин Олексій Олександрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Міські дороги», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, обґрунтовуючи вимоги тим, що 17 серпня 2018 року ОСОБА_2 , який працює водієм Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ», керуючи транспортним засобом підмітально-прибиральною машиною «Bucher Citicat 5006», д.н.з. НОМЕР_1 у м. Одесі, на перехресті вулиць Середньофонтанська та Пироговська, при зеленому сигналі світлофора, не надав перевагу у русі транспортному засобу «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 та здійснив з цим автомобілем зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018 по справі за №522/15730/18, ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення.
З метою визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «Renault Duster», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , для проведення страхового відшкодування та прийняття власником майнових рішень по відшкодуванню шкоди, між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 (Свідоцтво, від 20.06.2006 за №4710 про право здійснювати оцінку майна та майнових прав), був укладений договір, від 17.08.2018 за №1708/18.
Згідно Звіту №33/18 (Отчет №33/18 об оценке материального ущерба, нанесенного владельцу автомобиля «Renault Duster», регистрационный номер НОМЕР_2 , поврежденного в результате ДТП) вартість відновлювального ремонту становить 72 065,03 грн та вартість матеріальної шкоди становить 86 416,95 грн.
Підмітально-прибиральна машина «Bucher Citicat 5006», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова група «ТАС» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДСЦВ/48 від 17.09.2017 №049.08.00. Тому, ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» щодо здійснення відповідного страхового відшкодування, яке нараховало та виплатило позивачу  ОСОБА_1  страхове відшкодування у розмірі 15 000,00 грн.
Не погоджуючись з нарахованим розміром страхового відшкодування, здійсненого ПрАТ «Страхова група «ТАС», Позивач оскаржив це до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
Листом, від 21.02.2019 за №3147/12-12, Нацкомфінпослуг повідомила його, що ПрАТ «Страхова група «ТАС» здійснено виплату страхового відшкодування на користь Позивача, у розмірі 15000 грн., у відповідності до умов розділів 14, 16 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДСЦВ/48, від 17.09.2017 за №049.08.00.
Вказана сума не покриває у повному обсязі, визначену Звітом №33/18 вартість відновлювального ремонту та матеріальної шкоди автомобіля «Renault Duster», н/з НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , тому позивачу необхідно відшкодовати шкоду в розмірі 71 416, 95 грн. Формула розрахунку не виплаченої матеріальної шкоди визначена ним наступним чином: 86 416,95 грн (вартість матеріальної шкоди) – 15 000 грн (вартість страхового відшкодування, здійсненого ПрАТ «Страхова група «ТАС») = 71 416, 95 грн. Вартість складеного ФОП ОСОБА_3 . Звіту №33/18 склала 2 400 грн, що підтверджується банківською квитанцією від 17.08.2018.
Згідно листа Департаменту міського господарства Одеської міської ради, від 26.03.2019 за №ЗПІ/-44, транспортний засіб підмітально-прибиральна машина, держномер НОМЕР_1 знаходиться на балансовому утриманні КП «МІСЬКІ ДОРОГИ».
26.03.2019 року на адресу КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» позивачем було направлено Вимогу щодо досудового врегулювання спору, шляхом компенсування суми шкоди, у загальному розмірі 73 816,95 грн, яка складається з 71416,95 грн та 2 400 грн (вартість складеного ФОП ОСОБА_3 . Звіту №33/18). Листом від 10.04.2019, № 02-07/287, КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» позивачу було відмовлено у добровільному відшкодуванні суми шкоди у розмірі 73 816, 95 грн.
Таким чином, КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» зобов`язано сплатити ОСОБА_1 різницю між фактичним розміром матеріальної шкоди і страховою виплатою, яка була виплачена СК ПрАТ «Страхова група «ТАС». 
Позивач надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести, у зв`язку із розглядом справи: складання та направлення Вимоги, від 26.03.2019 до КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» адвокатом – 500 грн; складання та подання даної позовної заяви адвокатом - 800 грн.; участь адвоката у судовому засіданні – 600 грн. за одне судове засідання; інші судові витрати адвокату (подання заяв, клопотань, пояснень тощо) - 200 грн. за кожний документ та  просив стягнути суму сплаченого судового збору.
У зв`язку із пошкодженням нового автомобіля «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_2 , позивач зазнав душевних страждань, пов`язаних з переживаннями у зв`язку із пошкодженням власного нового транспортного засобу, неможливості користуванням своїм автомобілем, а також емоційних страждань, які довелося перенести йому та витрат, пов`язаних з відновленням звичного способу життя, розмір моральної шкоди у розмірі 1 000 грн.
Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача, КП «МІСЬКІ ДОРОГИ», на його користь суму матеріального збитку, у розмірі 73 816, 95 грн, вартість проведеного дослідження ФОП ОСОБА_3 в сумі 2 400 грн; суму моральної шкоди у розмірі 1 000 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн; витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 802,17 грн.
14 червня 2019 року відповідач, КП «МІСКІ ДОРОГИ», надало суду відзив на позов, у якому просило суду відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що підприємство не погоджується з визначеним позивачем вартість відновлювального ремонту – 72 065,03 грн та вартість матеріальної шкоди – 86 416,95 грн.
Відповідальність страховика в особі ПрАТ «СГ ТАС» не повинна була обмежуватися страховим відшкодуванням (виплатою), в розмірі 15 000 грн за Договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту FO-00019499, від 15.09.2017, оскільки згідно із додатком до цього Договору страхова сума страхового відшкодування становить 100 000 грн. Відповідно до п. 6 Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту FO-00019499, від 15.09.2017, страхова сума встановлюється згідно додатку №1 до Договору. Пунктом 14.1.2. Розділу 14 Договору встановлено, що при заподіянні третій особі матеріальної шкоди, розмір страхового відшкодування встановлюється згідно з рішенням суду або автотоварознавчим дослідженням, виходячи з вартості погодженого майна Третьої особи перед настанням страхового випадку з урахуванням зносу, цін на запасні частини і розцінок на роботи, діючих у сервісних центрах або на станціях технічного обслуговування на дату настання страхового випадку, але у будь-якому випадку не більше субліміту страхової суми з добровільного страхування відповідальності власників наземного транспорту щодо сплати страхових відшкодувань окремій третій особі згідно із п. 16.3 договору за випадками заподіяння матеріальної шкоди з урахуванням пункту 16.3.2 Договору, а саме 60 відсотків субліміту суми за договором щодо сплати страхових відшкодувань окремій третій особі, відповідно до умов пункту 16.3 договору. Пунктом 16.2 договору визначено, що розмір страхової суми визначається за домовленістю між страховиком та страхувальником на дату укладання Договору.
Пунктами 16.3.2, 16.3 Договору передбачено, що за матеріальну шкоду, заподіяну окремій Третій особі встановлюються наступні субліміти страхової суми – 60 відсотків субліміту страхової суми за Договором щодо сплати страхових відшкодувань, а тому  субліміт 60 відсотків буде становити 60 000 грн, а тому відповідачу не зрозуміло, чому страховиком позивачу було нараховано та сплачено суму в розмірі 15 000 грн, із розрахунку субліміту. На думку відповідача, зазначена сума становить не 60% субліміту страхової суми, а лише 15%.
Належним відповідачем у цій справі є саме страховик в особі АТ «СГ ТАС» та просив суд з цих підстав відмовити позивачу у задоволені позовної вимог до КП «МІСЬКІ ДОРОГИ», а тому звернення до КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» за відшкодуванням шкоди є передчасним.
Позивач мав можливість відремонтувати свій автомобіль та надати до суду докази фактичних витрат на ремонт автомобіля, але позивач не надав докази сплати вартості ремонтних робіт.
В якості доказу матеріальної шкоди, причиненої йому внаслідок ДТП надано звіт №33/18 про оцінку вартості матеріальної шкоди, причиненої власнику автомобіля RENAULT DUSTER, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого в результаті ДТП, однак відповідач вважав його неналежним доказом, оскільки звіт складено поза межами судового процесу. При проведенні експертного дослідження пошкодженого автомобіля, представник відповідача не запрошувався та, відповідно не був присутнім, не міг висловити свої зауваження і думки, що, на думку відповідача, привело до порушення прав КП «МІСЬКІ ДОРОГИ». Отже, даний звіт не відповідає вимогам, встановленим до висновку експерта, а саме: не містить попередження експерта про кримінальну відповідальність і проведений не експертом, а оцінщиком, що, в розумінні ст. 102 ЦПК України, не є висновком експерта на замовлення учасника справи і не відноситься до судових витрат у розумінні ст. 133 ЦПК України.
Відповідно до п. 8.6.2. Методики автотоварознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.07.2009 за №1335/5/1159, визначено перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ (колісний транспортний засіб) не нараховується, зокрема, в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фарби, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).
Наданий позивачем звіт протирічить вказаним вимогам, оскільки в ньому зазначено: Фарбування нових деталей – 5 013,41 грн, фарбування нових деталей пластик – 55, 33 грн, Фарбування зовнішньої поверхі – 2 063, 68 грн, фарбування зовнішньої поверхні пластик – 1 339, 49 грн, стандартний набір основних робіт фарбування металевих деталей –1 179, 24 грн, стандартний набір пов`язаний з роботою фарбування пластмасових деталей – 312, 34 грн. При цьому, відповідачу незрозуміло, які саме деталі фарбуватимуться та чи фарбуватимуться ті, які не потребують фарбування, наприклад, бампер. Також звіт є незрозумілим, оскільки, в частині заміни запасних частин вказано «крило З ПР» – 6 762, 06 грн та «крило З ПР ВТ» – 2 268, 56 грн, на думу відповідача, це одна і та ж деталь, яка вказана двічі. В автомобілі позивача в результаті ДТП пошкоджена лише задня права частина кузова, а решта - перебуває в робочому стані і не зазнала пошкоджень, але чому вказано два правих крила, відповідачу не зрозуміло. Всі основні вузли і агрегати автомобіля були в робочому стані, відтак мали відповідну ринкову вартість, а пошкодження окремих частин не виключають їх придатність. Значно завищена та необ`єктивна оцінку деталей: паливного бака, вартістю 12 252, 41 грн, корпусу заливної горловини – 565, 55 грн та кришки паливного бака – 4 925, 80 грн. Отже, позивач не надав вагомих доказів на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричиненої йому матеріальної шкоди, у розмірі 73 816, 95 грн. Тому, витрати на оплату за проведення автотоварознавчого дослідження не підлягають задоволенню.
Відповідач заперечував проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки в матеріалах справи є договір №08/15-16 про надання адвокатської правової допомоги, від 11.03.2019 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Корнишиним О.О., але в матеріалах справи відсутні акти виконаних робіт по вказаному договору та квитанції про сплату суми в 3 000 грн за ці послуги. Моральні страждання позивача також нічим не підтверджуються (т. 1, а.с. 57-60).
Позивач ОСОБА_1 та його представник, адвокат Корнішина Наталія Леонідівна, у судове засідання не прибули, представник позивача надав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги та просив про розгляд справи без його участі.
Відповідач, КП «Міські дороги», в судове засідання не прибув. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міські дороги», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, задоволено.
Суд стягнув з Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ» (ідентифікаційний код юридичної особи: 32642110, місцезнаходження: 65010, м. Одеса, вул. Краснова, 2-Б) на користь  ОСОБА_1 , РНОКПП – НОМЕР_3 , суму матеріального збитку, у розмірі 73 816, 95 грн (сімдесят три тисячі вісімсот шістнадцять гривень) 95 коп, яка складається з суми невиплаченої матеріальної шкоди у розмірі 71 416,95 грн та суми, сплаченої ФОП ОСОБА_3 за проведення оцінки вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди автомобіля «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2017 року випуску, у розмірі – 2 400 грн, суму моральної шкоди, у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн; витрати на правову допомогу, у розмірі 3 000 (три тисячі) грн; витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви, у розмірі 802,17 грн.
В апеляційній скарзі відповідач, КП «МІСЬКІ ДОРОГИ», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно із ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки в даній справі ціна позову становить 80 216,95 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 06 квітня 2023 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача, КП «МІСЬКІ ДОРОГИ», підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Згідно із частин 1, 2 статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.  Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно із частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-108цс13).
Відповідно до статті 1192 ЦК України  з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).
Судом першої інстанції встановлено, що 17 серпня 2018 року водій Комунального підприємства «МІСЬКІ ДОРОГИ», ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом підмітально-прибиральною машиною «Bucher Citicat 5006», д.н.з. НОМЕР_1 в м. Одесі, на перехресті вулиць Середньофонтанська та Пироговська, не надав перевагу у русі транспортному засобу «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , здійснив з цим транспортним засобом, зіткнення, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, що учасниками справи не заперечується.
Постановою Приморського районного суду м. Одеси, від 17.09.2018 по справі №522/15730/18, водій ОСОБА_2 визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення (т. 1, а.с. 13), що згідно із частино 4 статті 82 ЦПК України, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно листа Департаменту міського господарства Одеської міської ради, від 26.03.2019р. № ЗПІ/-44, транспортний засіб - підмітально-прибиральна машина, держномер НОМЕР_1 знаходиться на балансовому утриманні КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» (т. 1, а.с. 14).
Транспортний засіб «Renault Duster», 2017 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , належить ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1, а.с. 31).
З метою отримання страхового відшкодування, водієм ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 , був укладений договір, від 17.08.2018 за №1708/18 на проведення оцінки і визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «Renault Duster», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 16).
Згідно складеного ФОП ОСОБА_3 «Отчету №33/18 об оценке стоимости материального ущерба, нанесенного владельцу автомобиля «Renault Duster», регистрационный номер НОМЕР_2 , поврежденного в результате ДТП»,  вартість відновлювального ремонту становить 72 065,03 грн, вартість матеріальної шкоди становить 86 416,95 грн (т.1, а.с.15-37).
Сторонами не заперечується того, що Підмітально-прибиральна машина «Bucher Citicat 5006», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова група «ТАС», згідно договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДСЦВ/48, тому потерпілий ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з заявою здійснити відповідне страхове відшкодування.
ПрАТ «Страхова група «ТАС» було нараховано та сплачено страхове відшкодування на користь ОСОБА_1 , у розмірі 15 000 грн.
Не погоджуючись з розміром страхового відшкодування, здійсненого ПрАТ «Страхова група «ТАС», Позивачем було направлено скаргу до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.
На скаргу Позивача, за запитом Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, АТ «СГ «ТАС» (приватне) було надано роз`яснення, згідно до якого: стосовно дорожньо-транспортної пригоди, від 17.08.2018, за участю Підмітально - прибиральної машини н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля Renault Duster н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , застрахована АТ «СГ «ТАС» (приватне) згідно Договору Добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів FO-19499, від 17.09.2017. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 17.09.2018, зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України, що стало причиною пошкодження іншого автомобіля. Посилаючись на Акт виконаних робіт №ГО-002581, від 28.09.2018 АТ «СГ «ТАС» (приватне) вказало, що матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля RenaultVDuster, становить 71 977,00 грн, а, згідно умов договору застрахованої в АТ«СГ«ТАС» (приватне), Підмітально – прибиральної машини н.з. НОМЕР_1 : п. 16.3 «У межах страхової суми за договором встановлюються субліміти страхової суми для сплати страхових відшкодувань за випадком заподіяння шкоди окремій Третій особі - 25% (двадцять п`ять відсотків) страхової суми за Договором п. 16.3.2 «За матеріальну шкоду, заподіяну окремій Третій особі - 60,0% (шістдесят відсотків) субліміту страхової суми за Договором щодо сплати страхових відшкодувань окремій Третій особі відповідно до умов пункту 16.3 Договору». Отже, виходячи з умов договору, сума субліміту страхової суми складає: (100 000 грн.*25%)*60% = 15 000 грн. Оскільки, сума матеріального збитку, згідно до Акту виконаних робіт, перевищує встановлений Договором субліміт, то сума страхового відшкодування дорівнює сумі субліміту, тобто 15 тисяч грн., яка і була перерахована на вказані у заяві на виплату, реквізити (т. 1, а.с.62).
У відповідь на скаргу позивача, Листом, від 21.02.2019 за №3147/12-12, Нацкомфінпослуг повідомила позивача, що ПрАТ «Страхова група «ТАС» 27 грудня 2018 року виплатило суму страхового відшкодування Позивачу, у розмірі 15 000 грн, здійснивши розрахунок розміру страхового відшкодування у відповідності до умов      розділів 14, 16 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДСЦВ/48, від 17.09.2017 за №049.08.00 (т. 1, а.с. 38-39).
Згідно до наданого позивачем розрахунку, йому не було відшкодовано шкоду у розмірі 71 416, 95 грн. Формула розрахунку не виплаченої матеріальної шкоди наступна: 86 416,95 грн (вартість матеріальної шкоди) – 15 000 грн (вартість страхового відшкодування здійсненого ПрАТ «Страхова група «ТАС») = 71 416, 95 грн (т. 1, а.с. 3).
Також, вартість виконання ФОП Жила 1.1. Звіту №33/18, склала 2 400 грн, що підтверджується оплатою, згідно квитанції банку, від 17.08.2018р. (т.1, а.с.37).
26 березня 2019 року на адресу КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» позивачем було направлено Вимогу щодо досудового врегулювання спору, шляхом компенсування суми шкоди, у загальному розмірі 73 816, 95 грн, яка складається з 71 416, 95 грн (сума невиплаченої матеріальної шкоди) та 2 400 грн (вартість виконання ФОП ОСОБА_3 . Звіту №33/18) (т. 1, а.с. 40-41).
Листом, від 10.04.2019 №02-07/287, відповідачем було відмовлено у добровільному відшкодуванні суми шкоди, у розмірі 73816, 95 грн. та вказано, що КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» з метою з`ясування всіх обставин справи та розмірів відшкодування необхідно звернутись за роз`ясненням до страховика – ПрАТ «Страхова група «ТАС» (т. 1, а.с. 42).
За клопотання відповідача (т. 1, а.с. 86-87), по справі була призначена (а.с. 112-113) та проведена автотоварознавча експертиза (т. 1, а.с. 200-212).
Відповідно до висновку експерта №20-5011 автотоварознавчої експертизи, вартість відновлювального ремонту т.з. «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, пошкодженого внаслідок ДТП, від 17.08.2018 року, станом на дату огляду (оцінки) 21.08.2018 року складає – 73 044,19 грн, а вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, становить 87 853,30 грн. Підлягає заміні, згідно вимог заводу виробника, пошкоджений в ДТП, від 17.08.2018 року, паливний бак, кришка паливного бака, корпус заливної горловини паливного баку автомобіля Renault Duster, реєстраційний номер НОМЕР_2 , детальний опис та необхідність проведення технологічних операцій описаний в п.п. 1.5 висновку (т. 1, а.с. 207).
Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що порушення Правил дорожнього руху водієм відповідача, знаходиться в безпосередньому причинному зв`язку із заподіянням матеріальної шкоди майну позивача. 
Висновком експерта №20-5011 автотоварознавчої експертизи, встановлено: вартість відновлювального ремонту т.з. «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення у сумі – 73 044,19 грн, а вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, що сталося 17.08.2018, у сумі – 87 853,30 грн. Між тим, згідно до Звіту № 33/18, наданого позивачем до позову, вартість відновлювального ремонту т.з. «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, становить 72 065,03 грн, а вартість матеріальної шкоди становить 86 416,95 грн. Тобто, висновком експерта №20-5011 автотоварознавчої експертизи, встановлено більшу суму вартості відновлювального ремонту т.з. «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення, так і вартості матеріальної шкоди.
Однак, позивачем не було надано до суду заяви про збільшення позовних вимог у цій частині вимог, а тому суд виходив з тих вимог, які позивачем були заявлені. Оскільки частина заподіяної позивачу майнової шкоди, у сумі 15 000 грн відшкодована позивачу ПрАТ «Страхова група «ТАС», тому сума майнової шкоди, яка Позивачу не була відшкодована становить 71 416, 95 грн (86 416,95 - 15 000 = 71 416,95). Отже, з урахуванням вказаного, сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 71 416, 95 грн. та 2400 грн. за проведення визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2017 р. в. 
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди.
Зважаючи те, що ДТП була скоєна 17.08.2018, до часу прийняття рішення судом пройшло з того часу близько трьох років, майнова шкода до цього часу потерпілому не була відшкодована відповідачем, позивач, згідно встановленому в судовому засіданні, у зв`язку з цим звертався з запитами та заявами до різних установ, у тому числі і до відповідача, що потребувало зусиль та, як результат, душевних страждань, тому, враховуючи наведене та посилання позивача на те, що він зазнав душевних страждань, пов`язаних із пошкодженням власного нового транспортного засобу, неможливістю користуванням своїм автомобілем, а також емоційних страждань, які довелося перенести йому, суд погодився з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно п. 1 ч. 2 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, на професійну правничу допомогу.
Позивачем зазначено, що вартість витрат на правову допомогу, становить 3 000 грн, що підтверджується доданими до позову ксерокопіями договорів про надання правової допомоги та консультативних послуг (т. 1, а.с. 9, 233), розрахунком суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи: складання адвокатом та направлення Вимоги, від 26.03.2019 до КП «МІСЬКІ ДОРОГИ» – 500 грн; складання та подання адвокатом позовної заяви - 800 грн.; участь адвоката у судовому засіданні – 600 грн за одне судове засідання; інші судові витрати адвокату (подання заяв, клопотань, пояснень тощо) – 200 грн за кожний документ (т. 1, а.с. 5).
Зважаючи на складність справи та те, що з часу відкриття провадження у справі до часу прийняття рішення у справі пройшло більше двох років, суд дійшов висновку, що витрати на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони, тому, вказана вимога позивача підлягає задоволенню.
Позивачем під час подання позовної заяви до суду було сплачено судовий збір, у розмірі – 802,17 грн, що підтверджується квитанцією, від 18.04.2019 (т. 1, а.с. 1), тому підлягає до стягнення з відповідача, сплачений позивачем судовий збір.
Проте, з висновком суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди погодитися неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі –  провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись як вимога  надавати детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). 
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими  і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають  право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.  Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам в частині вимог про відшкодування майнової шкоди.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку в цій частині вимог докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для притягнення відповідача до відповідальності про сплату потерпілому  різниці страхового відшкодування з фактичною вартістю відновлювального ремонту в розмірі 71 416, 95 грн. 
Проте, відповідачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування  розміру відшкодування майнової шкоди в сумі  71 416, 95 грн. 
Розглядаючи аналогічні справи, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №463/2473/15 (провадження №61-25053св18), у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №522/22726/15 (провадження №61-25847св18), зробив правовий висновок про те, що «відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди слід встановити наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), ступінь її вини у розумінні статті 1193 ЦК України.
При цьому, встановлення прямого причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність є причиною, а збитки, яких зазнала потерпіла особа, – наслідком такої протиправної поведінки. 
Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.
Згідно із частиною другою статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини».
Відновлювальний ремонт (або ремонт) – це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів  (далі – КТЗ) чи його складника (ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) – деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092).
Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до вимог пункту 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:
Сврз = С р+ С м+ С сХ (1- Е З), де:
С р- вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн;
С м- вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн;
С с- вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн;
Е З- коефіцієнт фізичного зносу.
Матеріалами справи з достовірністю та об`єктивністю доведено, що згідно  Звіту № 33/18 від 12 вересня 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту т.з. «Renault Duster» р.н. НОМЕР_2 , 2017 року виготовлення становить 72 065,03 грн, а вартість матеріальної шкоди становить 86 416,95 грн (т. 1, а.с. 15-360, що в основному підтверджується висновком експерта №20-5011 автотоварознавчої експертизи від 08 квітня 2021 року, проведеної судом за клопотанням відповідача (т. 1, а.с. 20-207). 
Будь-яких безспірних доказів на спростування розміру майнової шкоди, завдано внаслідок ДТП, що сталася 17 серпня 2018 року, встановленої згідно  Звіту № 33/18 від 12 вересня 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_3 . 
При цьому сам по собі факт неналежного повідомлення відповідача про час і місце огляду пошкодженого автомобіля, не може служити підставою для відмови у відшкодуванні майнової шкоди, внаслідок ДТП.
Оскільки потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, особа, яка завдала шкоди згідно із статтею 1194 ЦК України має відшкодувати потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика в розмірі 71 416,95 грн.
За таких обставин, колегія судді не погоджується доводами апеляційної скарги відповідача про недоведеність розміру майнової шкоди.
Щодо відшкодування моральної шкоди.
У пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України  роз`яснив, що розмір  відшкодування  моральної  (немайнової)  шкоди  суд визначає  залежно  від  характеру  та  обсягу страждань (фізичних, душевних,  психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан  здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,  ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за  власною  ініціативою  чи  за  зверненням   потерпілого – спростування  інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому  суд має виходити  із  засад  розумності,  виваженості та справедливості. Визначаючи  розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
У постанові від 30 січня 2019 року у справі №753/21303/16 (провадження №61-31609св18) Верховний Суд виходив з того, що «відповідно до частини першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках».
Колегія суддів вважає, що в у даному випадку позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином завдання йому випадку моральної шкоди внаслідок ДТП. 
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові від 23 листопада 2020 року у справі №638/7748/18 (провадження №61-13573св19) Верховний Суд виходив з того, що «Проте відповідач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для ухвалення додаткового рішення (постанови) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язаних з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Верховний Суд у постанові від 23 листопада 2020 року (провадження №61-13573св19)  виходив з наступного:  «У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови  у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Отже витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені але у даному випадку відсутнє документальне підтвердження витрат на правову допомогу, а саме, не надано суду платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ про оплату витрат.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи наведені обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що, установивши, що вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що з КП «МІСЬКИ ДОРОГИ» як роботодавця винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром понесених витрат та отриманим страховим відшкодуванням в розмірі 71 416,95 грн. Отже, вимоги в цій частині позову є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню.
Законних підстав для відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу професійну допомогу не встановлено, тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статті 1194 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову частково. В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Міські дороги» задовольнити частково, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 липня  2021 року в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову до Комунального підприємства «Міські дороги» про відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 06 квітня 2023 року.

    Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк 

Р.Д.Громік