КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/2178/2023                                                                                                                                          
                                                                                        
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            02 березня 2023 року                                                                 м. Київ
                                                                                                                 Справа № 752/23902/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка подана представником Казміренко Діаною Юріївною, та ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Мазура Ю.Ю., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення права на виплату аліментів  та закриття виконавчого провадження,
 
встановив:
 
У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення права на виплату аліментів  та закриття виконавчого провадження.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 12 травня 2021 року  до участі у справі в якості відповідача також залучено  ОСОБА_1 . 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018 у справі № 760/11514/17 ОСОБА_2 призначено виплату аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . На виконання вказаного рішення суду Голосіївським районним відділом Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1. 
Разом з цим, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2013 році під час розмови була досягнута спільна домовленість про те, що ОСОБА_2 має намір подарувати своїй малолітній доньці - ОСОБА_3 у власність нерухоме майно, а саме квартиру у м. Києві, а ОСОБА_1 в свою чергу не пред`являє до ОСОБА_2 будь-яких майнових претензій. З 22.01.2013 по теперішній час донька ОСОБА_3 є одноосібним власником подарованої їй квартири та проживає у ній спільно зі своєю матір`ю - ОСОБА_1 . 
Однак, ОСОБА_1 , не дивлячись на укладену домовленість, звернулась із позовною заявою до суду щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 шантажує його та провокує на предмет того, аби ОСОБА_2 збільшив їй виплату на утримання спільної дитини, а в разі невиконання її вимоги, ОСОБА_1 буде звертатись до виконавчої служби зі скаргами. Крім того, ОСОБА_1 не дає ОСОБА_2 спілкуватися з донькою. 24.10.2020 ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві із заявою про закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. Однак, згідно відповіді ВДВС Голосіївського району м. Києва у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття виконавчого провадження було відмовлено.
Враховуючи викладене, позивач просив призупинити здійснення будь-яких рішень у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 та призупинити нарахування та стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 від 17.12.2018; припинити право на виплату аліментів ОСОБА_2 для дитини у зв`язку з передачею його права власності на нерухоме майно неповнолітній доньці ОСОБА_3 ; зобов`язати Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції закрити виконавче провадження № НОМЕР_1 від 17.12.2018 у зв`язку з даруванням ОСОБА_2 його права власності (нерухомого майна) в інтересах своєї доньки - ОСОБА_3 .
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року ( з урахуванням ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 09 лютого 2022 року  про виправлення описки щодо дати ухвалення рішення) позов задоволено частково.
Зобов`язано Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції закрити виконавче провадження № НОМЕР_1 від 17.12.2018 у зв`язку з даруванням ОСОБА_2 його права власності (нерухомого майна), а саме квартири АДРЕСА_1 , в інтересах своєї доньки - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
В решті позовних вимог - відмовлено.
Ухвалами Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2022 року заяви ОСОБА_1   та Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції про перегляд заочного рішення - залишені без задоволення.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Казміренко Д.Ю. звернулась з апеляційною скаргою,  в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.  
Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з порушенням вимог ст. 200 та ст. 281 ЦПК України. Крім того, заочне рішення суперечить ч. 1 ст. 446 ЦПК України, оскільки  справа не підсудна Голосіївському районному суду, адже процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції - Солом`янським районним судом м. Києва.
Вказує, що предметом цього позову є визнання договору дарування квартири договором про припинення виплати аліментів із підстав, нібито, усної домовленості сторін, якої не існувало, даний факт зі слів позивача ОСОБА_2 ніякими доказами не доведений суду. Разом з тим, дане питання вже було предметом розгляду справи №760/11514/17 Солом`янського районного суду м. Києва (між тими самими сторонами з того самого предмету і тих самих підстав), рішенням якого від 14.09.2018 року встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Отже, судом не враховано установлення преюдиційних обставин. Отже, суд дійшов передчасного висновку щодо ототожнення договору дарування квартири із договором на припинення права на аліменти, чим порушив норми ст. ст. 18, 82,186 ЦПК України.
Звертає увагу суду, що надання малолітній дитині матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дитину.
Крім того, позивач ОСОБА_2 не надав доказів щодо наявності дозволу органів органу опіки та піклування на укладення договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), та нотаріального його посвідчення, а тому висновок суду щодо припинення права дитини на отримання аліментів у зв`язку із тим, що батько добровільно подарував дочці квартиру, є помилковим. 
Посилання позивача на ту обставину, що між ним і відповідачем була укладена усна угода, за якою він дарує дочці квартиру в рахунок сплати аліментів, не відповідає встановленим законом вимогам до договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, і відповідно, на набуте неповнолітньою ОСОБА_3 права на нерухоме майно, на підставі вищезазначеної угоди, не розповсюджується особливий правовий режим, визначений ч. 4 ст. 190 СК України.
 
Не погоджуючись з рішенням,  ОСОБА_1 звернулась з двома апеляційними скаргами, однаковими за змістом,  в яких просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.  
Вказує, що у зв`язку з робочою необхідністю вона не змогла з`явитись в судове засідання, в якому було ухвалено заочне рішення, про що було повідомлено суд клопотанням про перенесення засідання на інший день. Розгляд справи за відсутності відповідача у встановленому законом порядку позбавило ОСОБА_1 прав, передбачених ч.2., 3, 6 ст. 43 ЦПК України, зокрема подавати докази, подавати клопотання та заяви, надавати пояснення суду, користуватися іншими, визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи, а також призвело до ухвалення неправильного заочного рішення судом.
Вважає, що  матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач подарував квартиру своїй доньці ОСОБА_3 в рахунок саме аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти для дитини. Тому заочне рішення не ґрунтується на матеріальному законі, суперечить нормам ст.ст. 205-210 ЦК України, ст. 190 СК України в редакціях, чинних на дату укладення договору дарування квартири. Договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно не може бути за своєю суттю та правовими наслідками замінений договором дарування, купівлі-продажу чи іншим договором, укладеним на ім`я дитини. Будь-який інший правочин матиме наслідком набуття права власності на ім`я дитини, проте не звільнятиме того з батьків, хто проживає окремо від дитини, від обов`язку сплачувати аліменти. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 р. у цивільній справі №712/4702/19.
            Фактично доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1  є аналогічними доводам апеляційної скарги Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
 
            В судовому засіданні  відповідач ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.
            Представник позивача ОСОБА_2 -  ОСОБА_4   вважав доводи апеляційних скарг відповідачів необґрунтованими та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
            Представник Голосіївського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ)  про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. 
            Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності відповідно до ч. 2 ст. 372  ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню виходячи з наступного. 
 
Судом першої  інстанції встановлено, що  рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018 у справі № 760/11514/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.06.2017 і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині - відмовлено. 
Виконавчий документ № 760/11514/17 від 22.11.2018, виданий Солом`янським районним судом м. Києва, знаходиться на примусовому виконанні у Голосіївському районному відділі Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 
Згідно з договором  дарування квартири від 22.01.2013 року  ОСОБА_2   передає безоплатно у власність (дарує) малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від імені якої діє і як законний представник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а остання приймає в дар квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 2 вказаного договору відчужувана квартира належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі договору дарування, посвідченого 09.12.2008 Юрченком В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 3534; зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 09.12.2008 за реєстраційним № 3264445 та зареєстрованого 27.01.2011 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28799132, виданим Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, номер запису: 44126 в книзі: д. 242-46.
Пунктом 5 зазначеного договору вказано, що згідно висновку про вартість майна від 18.12.2012, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Оціночна компанія «МІСТО», вартість відчужуваної за цим договором квартири становить 801 018 грн.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 229980188 від 28.10.2020  квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .
Як вбачається з листа Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 38605 від 24.10.2020, в матеріалах виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів, відсутні дані про укладення нотаріального договору та скасування рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14.09.2018 по справі № 760/11514/17, тому  підстави для закриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 на момент звернення ОСОБА_2 відсутні.
Листом Головного управління поліції у місті Києві Солом`янського управління поліції № 91824/125/55/02-2017 від 08 грудня 2017 року повідомлено, що заява ОСОБА_2 про те, що колишня дружина ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в квартирі, яку ОСОБА_2 подарував відповідно до договору дарування від 22.01.2013 неповнолітній дочці ОСОБА_3 ,  не допускає ОСОБА_2 з червня місяця 2017 до вказаної квартири, поміняла замки у вхідних дверях квартири, та не надає можливість зустрічатись з донькою - ОСОБА_3 розглянута. У зв`язку з відсутністю відомостей, які б вказували на наявність кримінального правопорушення у зазначеній події, прийняте рішення відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві ОСОБА_2 зазначав,  що він мав усну домовленість із ОСОБА_1 щодо утримання останньою їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , а він в свою чергу, з метою не оплачувати аліменти, здійснить відчуження квартири (договір дарування), що належить йому на праві власності на користь доньки ОСОБА_6 , разом із якою в подальшому буде проживати ОСОБА_1 .
Суд вважав встановленим, що вказана згода була досягнута в усній формі та не оформлялась в установленому законом порядку, як зазначено у диспозиції ст. 190 СК України. Тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 виконав усні домовленості, а ОСОБА_1 звернулась до суду щодо утримання з ОСОБА_2 аліментів.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд виходив з того, що  фактично питання між сторонами як батьками ОСОБА_7 щодо забезпечення останньої та припинення виплати аліментів було врегульовано, однак не було оформлено у визначений порядок, як того передбачає ст. 190 СК України, а саме не укладено договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно. 
Тому суд дійшов висновку, що в даному випадку такий договір укладався, дитина права власності на нерухоме майно отримала, відповідно  наявні визначені законом підстави для припинення права на аліменти на дитину.
 
З висновками  суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені без дотримання норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 . 
Згідно з договором  дарування квартири від 22 січня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою В.І. за реєстровим № 82,  ОСОБА_2   передає безоплатно у власність (дарує) малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені якої діє і як законний представник ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а остання приймає в дар квартиру АДРЕСА_1 .
Квартира, яка дарується, складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 65,5 кв.м., житлова площа - 35,5 кв.м.
Відповідно до п. 6 договору дарування, дарувальник і законний представник підтверджують, що : вони не визнані недієздатними та не обмежені у дієздатності; укладення цього договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим; умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості  сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому; в тексті цього договору зафіксовані всі істотні умови стосовно дарування  нерухомого майна.
Законний представник зобов`язується до досягнення обдаровуваною повноліття забезпечити вільний доступ дарувальника до вищезазначеної квартири. Законний представник обдаровуваної має право відчужити вищезазначену квартиру до досягнення обдаровуваною повноліття виключно за згодою дарувальника.
Згідно з п. 9, 10 договору,  укладення цього договору не є наслідком помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. Зміст статей 717-728 ЦК України особам, що підписали цей договір, нотаріусом роз`яснено. ( а.с. 5-6, т. 1).
 
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. 
За правилами ст. 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У вказаній нормі ст. 204 ЦК України  закріплено презумпцію правомірності правочину. Презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
За змістом частини третьої статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.  Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб, лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
 
Можливість припинення права на аліменти на дитину в зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно врегульовано статтею 190 СК України.
Відповідно до ст. 190 СК України, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).
Такий договір нотаріально посвідчується і підлягає державній реєстрації. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.
Набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.
У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її.
Укладення договору не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину.
На майно, одержане за договором відповідно до частини першої цієї статті, не може бути звернене стягнення.
Майно, одержане дитиною за цим договором, може бути відчужене до досягнення нею повноліття лише з дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів за рішенням суду» батьки мають право з дозволу органу опіки та піклування укласти між собою договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо), який підлягає нотаріальному посвідченню й державній реєстрації (ст. 190 СК України).
 
Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва  з позовом до ОСОБА_2 та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від усіх доходів відповідача, з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.
10.01.2018 позивачкою було подано заяву, в якій вона просила збільшити щомісячний розмір аліментів на дитину до 30% від усіх видів доходів, також просила стягнути з відповідача компенсацію понесених витрат за вказаний період на лікування, навчання та оздоровлення дитини. 
14.09.2018 позивач уточнила позовні вимоги та просила суд стягувати з відповідача на її користь на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від усіх доходів відповідача, з дня пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.
 
            Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року  у справі № 760/11514/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення аліментів - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1   на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/5 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.06.2017 і до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині  вимог - відмовлено. ( а.с. 98-101, т. 1).
            Зі змісту вказаного рішення встановлено, що  вирішуючи спір про стягнення аліментів та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 частково, судом першої інстанції була врахована та обставина, що за договором дарування від 22.01.2013 року  ОСОБА_2 подарував малолітній ОСОБА_3   квартиру АДРЕСА_1 . 
 
            Як вбачається з даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на вказане рішення у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження рішення.
            Крім того, зазначеним  рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року  у справі № 760/11514/17  про стягнення аліментів було встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно та/або про сплату аліментів між сторонами не укладалися ( а.с. 9, т. 1).
             
Відповідно до  ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
            Враховуючи викладене та  встановлені рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року обставини щодо відсутності між сторонами договору про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, а також відсутність в  матеріалах даної справи жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували доводи позивача, викладені у позовній заяві щодо усних домовленостей між сторонами, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 . 
 
Висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку укладався договір про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно , оскільки фактично дитина отримала право власності на нерухоме майно, є безпідставним, адже обставини, які мають значення для справи, є недоведеними.
Так, маючи передбачену законом можливість укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, ОСОБА_2 , реалізуючи повноваження власника, розпорядився своїм майном саме шляхом його дарування своїй доньці ОСОБА_3 .  
Зі змісту договору дарування від 22 січня 2013 року вбачається, що  будь-якого посилання на те, що договір укладений з умовою про припинення права на аліменти, умови договору не містять. Підписуючи договір дарування, сторони стверджували, що такий правочин відповідає  їхнім намірам, вони однаково розуміють значення, його природу й правові наслідки, умови договору відповідають дійсній домовленості.
Таким чином, змістом договору дарування від 22 січня 2013 року спростовуються посилання позивача, викладені у його позовній заяві щодо досягнення істотних умов договору, визначеного ст.190 СК України.
Відповідно є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що наданий договір дарування в розумінні ст. 190 СК України не є договором «припинення права на аліменти на дитину у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно», оскільки при укладенні вказаного договору мати дитини не брала на себе обов`язку повністю утримувати дитину до повноліття самостійно, про що мало бути зазначено у договорі. 
Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того,  що відповідач подарував квартиру своїй дитині в рахунок саме аліментних платежів або з метою припинення права на аліменти для дитини. 

Зазначеною нормою права ( ст. 190 СК України) передбачений конкретний порядок для набуття дитиною або дитиною і тим з батьків, з ким вона проживає, права власності на нерухоме майно за рахунок припинення права на аліменти.
Договір передбачений ст. 190 СК України є двостороннім договором, який наділяє правами та обов`язками обидві його сторони та є проявом їх вільного волевиявлення.
Разом з тим,  договір дарування квартири від 22 січня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою В.І., за своєю правовою природою є одностороннім правочином,  тому  не створює для сторін взаємних прав та обов`язків.
Станом на час розгляду даної справи судом  вказаний договір є чинним  та не визнаний недійсним у передбаченому законом порядку.
 
З матеріалів справи вбачається, що при стягненні аліментів рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 вересня 2018 року було встановлено, що  договори про припинення права на аліменти у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами не укладалися.   При частковому задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судом першої інстанції була врахована та обставина, що за договором дарування квартири від 22.01.2013 року  ОСОБА_2 подарував малолітній ОСОБА_3   квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, враховуючи, що матеріали справи не містять жодних доказів тих обставин, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування дійшли згоди укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, як це передбачено статтею 190 СК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_2 про припинення права на аліменти.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційних скарг та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд  апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
            Враховуючи, що кожним із відповідачів було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, то у  зв`язку з задоволенням апеляційних скарг,  скасуванням оскаржуваного рішення та прийняттям постанови про відмову у позові  з  позивача на користь Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві та ОСОБА_1   підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі по  1261 грн. 20 коп. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційні скарги Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  та  ОСОБА_1 -  задовольнити.
Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року -  скасувати та прийняти постанову:
Позов ОСОБА_2 до Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про припинення права на виплату аліментів та закриття виконавчого провадження - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Голосіївського відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп. 
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.