Постанова
Іменем України 
06 квітня  2023  року
м. Київ
справа № 191/387/17 
провадження № 51-2881км 22 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,     
 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                      ОСОБА_6  (в режимі відеоконференції), 
 засудженого                                                ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції), 
                                                              
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника                   ОСОБА_6 , а також засудженого ОСОБА_7  на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2020 року  та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040390000061, за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця     м. Нова Каховка Херсонської області, жителя   АДРЕСА_1 , раніше судимого, 26 грудня 2000 року  вироком  Херсонського обласного  суду за ч. 2 ст. 17, п п. «В», «З», «Ж» ст. 93; ч. 1 ст. 101,   ч. 3 ст. 117, ч. 4 ст. 117, ст. 42  КК України до 15 років позбавлення волі, покарання відбув, 
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.13 ч.2 ст.115,                   ч.2, 4 ст.187, ч.2 ст.152  КК України.  
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                                      15 грудня 2020 року  ОСОБА_7 засуджено за:
 - ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна;
- за ч. 2 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років;
- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк  10 років  з конфіскацією майна;
- за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання  у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України,  шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено  остаточне  покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна .
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту   фактичного затримання, з 07 листопада 2016 року.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання період його перебування під вартою з 07 листопада 2016 року до 15 грудня 2020 року включно.
Запобіжний захід  у виді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.   
Ухвалою  Дніпровського  апеляційного суду від 23 червня 2022 року апеляційні скарги обвинуваченого, захисника та прокурора залишено без задоволення.
На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбуття покарання період попереднього ув`язнення з 07 листопада 2016 року по 23 червня 2022 року включно,  з розрахунку день за два.
В решті  вирок суду першої інстанції  залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що  ОСОБА_7 , 14 січня 2016 року в період часу з 03:00 до 08:00 години, більш точний час не встановлено,  маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, знаходячись між перехрестями вул. 333 Стрілецької Дивізії, вул. Стадіонна та вул. Богми в м. Синельникове Дніпропетровської області, наздогнав  ОСОБА_8 , підійшов до неї ззаду та накинув їй на шию мотузку. Потерпіла стала чинити опір, намагаючись звільнитися.  Зрозумівши, що  без застосування фізичної сили не зможе  заволодіти майном ОСОБА_8 , у ОСОБА_7  виник злочинний умисел, направлений на  позбавлення життя потерпілої з метою заволодіння її майном. Реалізуючи свій злочинний  умисел,   діючи повторно, з корисливих мотивів,   ОСОБА_7 обома руками почав стягувати кінці мотузки за спиною ОСОБА_8 , утворивши в неї на шиї петлю та, здавлював шию потерпілої до тих пір, поки остання померла. Після цього, ОСОБА_7  заволодів майном потерпілої, а саме: мобільним телефоном марки «НТС РК 76100», грошима в сумі 1 грн.50 коп., а також копією паспорта громадянина України, студентським квитком та перепусткою до студентського гуртожитку ДНУ «імені О. Гончара» на ім`я ОСОБА_8 .
Крім того,  ОСОБА_7 , 07 листопада 2016 року приблизно о 08.10 годині,   ідучи по польовій дорозі в напрямку від м. Синельникове Дніпропетровської області в сторону с. Новогніде Синельниківського району Дніпропетровської області, діючи повторно, маючи умисел на вступ в статеві зносини із застосуванням фізичного насильства та на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством небезпечним для життя і здоров`я особи,   підійшов до   ОСОБА_9 , яка теж  йшла по цій дорозі та, накинув  їй   на шию металевий ланцюг, яким став здавлювати їй шию та, застосовуючи фізичну силу, змусив стати потерпілу на коліна та лікті.  Після цього, ОСОБА_7 відібрав у потерпілої  мобільний телефон «Samsung Duos 130E» та зґвалтував її.  Потім,  продовжуючи здавлювати шию потерпілої металевим ланцюгом,   зняв з руки   золоту обручку  та з вух - сережки з металу білого кольору. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження, а також матеріальну шкоду на суму 2232,67 грн.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ,  посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати  судові рішення щодо ОСОБА_7   та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.        
Зазначає, що вина засудженого за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_8 не доведена прямими доказами. 
Місцевий суд безпідставно залишив без задоволення клопотання сторони захисту про надання диску  з відеозаписом  обшуку  за місцем проживання обвинуваченого. 
Крім того, необґрунтовано відмовив у клопотанні про призначення експертизи документів потерпілої ОСОБА_8 на предмет наявності слідів.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції допущені порушення проігнорував,   належним чином не перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту, чим порушив вимоги ст.370, 419 КПК України.  
 
Засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі наводить аналогічні доводи щодо недослідження диску з фіксацією обшуку та відмови в призначенні експертизи документів.
Зазначає, що місцевий суд належним чином докази не дослідив, лише їх оглянув, не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_10 , який підтверджував його алібі. 
Вказує на те, що  під час судових розглядів не був повністю ознайомлений із матеріалами справи (журналами і аудіозаписами судових засідань), чим порушено його право на захист.     
Апеляційний суд, в судовому засіданні 27 лютого 2017 року,  порушив його право  на захист тому, що не прийняв   відмову  від захисника .
Посилається на невідповідність  судових рішень  вимогам ст.370 КПК України   через їх  незаконність і необгрунтованість
 
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6  та засуджений ОСОБА_7 , в суді касаційної інстанції,  вимоги касаційних скарг підтримали та просили задовольнити. 
Прокурор   ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг сторони захисту, заперечував проти їх задоволення. 
 
Межі розгляду  матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. 
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні  кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 152 , ч.2 ст.187 КК України, та кваліфікація його дій в цій частині, у касаційному порядку не оскаржуються.
Мотиви Суду   
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону. 
Виходячи з цього, касаційні доводи сторони захисту про те, що вина ОСОБА_7 за епізодом вбивства потерпілої ОСОБА_8 не доведена прямими доказами,  не заслуговують на увагу. 
Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст. 85 КПК України).
Таким чином, кримінальний процесуальний закон допускає наявність як прямих, так і не прямих доказів, та не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Доказування ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на місце та час, характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, наслідки та інше, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність.  
Статтею 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновок щодо винуватості ОСОБА_7 за п.6, п.13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України  суд першої інстанції зробив на основі як прямих, так і непрямих доказів, які у своїй сукупності доводять, що інкриміновані злочини  було вчинено саме засудженим.    
При цьому, місцевим судом  взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_11  про те, що її дочка ОСОБА_8 , в січні 2016 року перебувала в м. Синельникове Дніпропетровської області та вночі йшла в тому напрямку,  де в подальшому було знайдено її труп. Підтвердила наявність у дочки речей, які були відібрані. Даними протоколів огляду підтверджено, що труп   ОСОБА_8    виявлено на схилі балки,  навпроти будинку 88 по вул. Богми у м. Синельникове, а також зафіксовано наявність тілесних  ушкоджень, відсутність речей  та іншу слідову інформацію. Висновком  судової медичної експертизи встановлено, що причиною  смерті  ОСОБА_8 є механічна асфіксія, що розвинулася через здавлення органокомплексу шиї зашморгом. Ці  відомості узгоджуються із даними  протоколу слідчого експерименту із відеозаписом за участі підозрюваного ОСОБА_7 , в ході  якого підозрюваний  показав та на місці детально розказав про механізм і обставини, за яких він, 14 січня 2016 року,  мотузкою задушив   ОСОБА_8 , після чого заволодів її майном, а труп  скинув  у балку.  Суд  встановив, що під час  слідчої дії,  в присутності захисника,  ОСОБА_7 не лише повідомляв відомості про факти, які мають значення для кримінального провадження, а й детально та послідовно відтворював дії та обстановку вчинення ним злочинів щодо ОСОБА_8 , що зафіксовано у  протоколі, заперечень та зауважень до якого він не мав.
В той же час, ОСОБА_7   під час судових розглядів  стверджував, що  він піддавався тиску  з боку працівників поліції, тому на слідчому експерименті оговорив себе, а звідси -доказ є недопустимим.  
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України»  та «Яременко проти України», у справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу на те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування уповноваженим органом.
Місцевий суд належним чином відреагував на заяву обвинуваченогота вжив заходи для її перевірки. За даним фактом  ТУ ДБР у м. Полтаві внесло відомості  до  ЄРДР.  За результатами проведеного розслідування у кримінальному провадженні №62020170000000404 було встановлено відсутність об`єктивних даних, що свідчать про вчинення кримінального правопорушення працівниками Синельнівського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області, тому 24 травня 2021 року слідчим ДБР винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю події злочину, яка є чинною. З огляду на те, що за результатами офіційного розслідування не встановлено застосування до ОСОБА_7 тиску під час слідчого експерименту,  суд дійшов переконливого висновку, що протокол слідчої дії є допустимим доказом.
Поряд з цим, суд  обґрунтовано взяв до уваги  висновок додаткової судово-медичної експертизи від 14 листопада 2016 року, яким чітко підтверджено, що розташування странгуляційної борозни на шиї трупа ОСОБА_8 , а також  локалізація інших тілесних ушкоджень, співпадають із механізмом, який повідомляв ОСОБА_7 під час слідчого експерименту. 
Вірно  враховано й те, що 09 листопада 2016 року,  в ході проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого були виявлені та вилучені документи  потерпілої  ОСОБА_8 , а саме частина копії паспорта, студентський квиток та перепустка до гуртожитку,  які  у встановленому законом порядку визнані речовими доказами у провадженні та оглядалися в судовому засіданні.  Допитана судом свідок ОСОБА_12  підтвердила, що документи потерпілої  були знайдені працівниками поліції в речах її співмешканця   ОСОБА_7 , з яким вони спільно проживали в її будинку до його затримання.    
Як в суді першої,  так і в апеляційній інстанціях, захист акцентував увагу на тому, що  у справі відсутній диск з відеозаписом обшуку, внаслідок чого докази, отримані в результаті цієї слідчої дії, вважають недопустимими. 
Порядок проведення обшуку визначено ст. 234-236 КПК України. Застосування технічних засобів фіксування у кримінальному провадженні закріплено у  ст.107 КПК України.
Статтею 5 КПК України передбачено, що процесуальна дія проводиться згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання. 
Станом на  09 листопада 2016 року, на момент проведення обшуку у житлі ОСОБА_12 , КПК України не вимагав обов`язкової  відеофіксації обшуку. 
Зміни до ст.107 та 236  КПК України  про те, що виконання ухвали слідчого судді, суду  про проведення обшуку в обов`язковому порядку фіксується за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів, було внесено Законом України  № 2213-VIII від 16 листопада 2017 року, який набрав чинності лише  07 грудня 2017 року, тобто більш ніж через рік після проведення обшуку  по даному кримінальному провадженні. 
Отже, суди правильно послались у своїх рішеннях на  докази, отримані 09 листопада 2016 року, в результаті обшуку тому, що слідча дія проведена з дотриманням порядку, встановленого статтями 107,  234, 235, 236 КПК України, чинного на момент виконання такої дії.  
З огляду на викладене відсутність диску із відеофіксацією обшуку, про який стверджує захист, жодним чином не впливає на допустимість доказів, отриманих в його результаті. 
Хоча, всупереч  вимог ст.374, 419 КПК України, суди у своїх рішеннях не дали відповідь на вказаний довід, в той час, коли сторони захисту на цьому неодноразово наголошувала, однак, в розумінні ст.412 цього Кодексу, таке порушення не може визнаватись істотним тому, що не вплинуло та не могло вплинути на законність і  обґрунтованість судових рішень. 
Таким чином, суд першої інстанції із дотриманням положень ст. 94 КПК України дав належну оцінку всім наявним у справі доказам, детально проаналізував їх у вироку та встановив, що вони є достатніми в своїй сукупності та взаємозв`язку для доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених            п.6, п.13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, оскільки його вина доведена поза розумним сумнівом.    
Крім того, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції,   всебічно перевірив версію сторони захисту про  непричетність ОСОБА_7 до вчиненого через те, що в ніч події він знаходився в іншому місці, та обґрунтовано визнав її такою, що суперечить встановленим фактичним обставинам. 
Судом надана критична оцінка показанням свідка  ОСОБА_10 , який, на думку захисту, підтверджував алібі ОСОБА_7 , засвідчивши, що обвинувачений до 02:00 години 14 січня 2016 року разом із ним перебував у їх спільної знайомої, оскільки зазначений свідок лише констатував факт перебування обвинуваченого в гостях до конкретного часу, однак коли   ОСОБА_7 залишив помешкання йому достовірно не відомо. З огляду на це, суди дійшли правильних висновків, що показання свідка ОСОБА_10 є неконкретними й направлені на допомогу ОСОБА_7 уникнути відповідальності. Крім того, частина інформації, повідомлена свідком, спростована письмовими доказами наданими стороною обвинувачення. Тому доводи сторони захисту про те, що суд не врахував показання вказаного свідка є необґрунтованими.
Верховний Суд неодноразово вказував, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено, і обвинувачений є винуватим у цьому. Це питання має вирішуватися на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Стандарт доведення зводиться до того, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
У судових рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.
Не заслуговують на увагу й доводи захисту  щодо безпідставної, на їх думку, відмови у задоволенні клопотання про призначення експертизи документів потерпілої ОСОБА_8 .  
Статтею 243 КПК України визначено, що експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Сторону захисту законодавець також наділив правом збирати докази (ст. 93 КПК України). У даному кримінальному провадженні захист не був позбавлений можливості ініціювати призначення відповідної експертизи на досудовому слідстві, шляхом подання клопотань, однак своїм правом не скористався.
Лише в суді першої інстанції, майже через два роки після події, захист  з метою встановлення наявності чи відсутності потожирових слідів ОСОБА_7 на документах потерпілої ОСОБА_8 заявив клопотання про призначення судової експертизи. 
Місцевий суд, належним чином  відреагував на клопотання, заслухавши думку учасників  провадження,  в тому числі  прокурора, який  вказував, що з моменту події до моменту виявлення та вилучення документів минуло 10 місяців, на  час розгляду справи також пройшов досить тривалий  час, тому  шанси, що на документах збереглися сліди, мізерні. Із дотриманням вимог ст.350 КПК України  постановив мотивовані ухвали про відмову у  задоволенні клопотань, які занесені секретарем до журналів судового засідання.  
Крім того, суд зауважив, що клопотання   захисту  заявлені  передчасно та  роз`яснив право на їх подання під час дослідження цих документів. Однак, в судовому засіданні 22 травня 2019 року, під час дослідження речових доказів, ні засуджений ОСОБА_7 , ні його захисник, жодних  клопотань про призначення експертизи суду не заявляли, що вказує про їх небажання скористатись таким правом. Тому порушення  вимог КПК відсутні. 
Доводи засудженого про порушення права на захист через те, що під час судових розглядів він не був повністю ознайомлений із матеріалами справи, зокрема із журналами та аудіозаписами судових засідань, є   безпідставними. 
Із матеріалів провадження встановлено, що за заявами ОСОБА_7 місцевий суд  надав обвинуваченому для  ознайомлення всі запитувані ним матеріали справи, в тому числі  копії  дисків із  аудіозаписами  судових засідань. Твердження засудженого про те, що він отримав  лише  14 дисків із  25 є недоречними тому, що на решті  дисків  містяться не аудіозаписи судових засідань, а записи слідчих дій,  із якими сторона захисту ознайомлена належним чином, клопотання про надання копій таких дисків не заявляла.
Крім того, перед початком апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції  надав засудженому для ознайомлення всі матеріали справи разом із журналами та звукозаписами судових засідань, що підтверджено численними розписками               ОСОБА_7 . Тому жодних обмежень права  засудженого на захист під час ознайомлення зі справою не встановлено. 
Засуджений   ОСОБА_7   скаржиться на те, що   27 лютого 2017 року, апеляційний суд  порушив його право  на захист тому, що не прийняв   відмову  від захисника.
Заслуговує на увагу той факт, що 27 лютого 2017 року апеляційним судом  розглядалась апеляційна скарга прокурора на ухвалу місцевого суду про повернення обвинувального акту.  На той час,  захист ОСОБА_7 здійснював адвокат      ОСОБА_13 . Апеляційний суд належним чином розглянув  заяву обвинуваченого про відмову від захисника та не встановив фактів неналежного виконання цим адвокатом  своїх професійних обов`язків.  
Протягом усього судового розгляду ОСОБА_7 користувався послугами кваліфікованих адвокатів та мав можливість змінювати захисників. 
Об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків захисниками, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 , передбачених частиною третьою статті 6 Конвенції, статтею 59 Конституції України, статтею 20, частинами третьою, четвертою статті 42 КПК України, у матеріалах справи не міститься, тому порушень права обвинуваченого на захист Судом  не виявлено. 
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК України і в порядку,  визначеному ст. 405 цього Кодексу,  переглянув вирок місцевого суду  за апеляційними скаргами як сторони захисту, так і сторони обвинувачення,  належним чином перевірив викладені доводи, навів належні й докладні мотиви своїх висновків. 
Ухвала апеляційного суду  є законною, обґрунтованою та належним чином мотивованою, вона відповідає ст. 419, 370 КПК України, тому  касаційні доводи  захисту  в цій частині теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарг  немає.
Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що судові рішення слід залишити без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від                      15 грудня 2020 року  та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3