Номер провадження: 22-ц/813/1436/23 
Справа № 523/12395/20
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.,                 
               за участю:
        секретаря         Хухрова С.В.,
               позивача ОСОБА_1 ,
               представника ОСОБА_1 – адвоката Матвєєва В.Ю.,
        
розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та ОСОБА_4  на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дяченка В.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про усунення порушеного права приватної власності шляхом примусової заборони,   

                                                  встановив: 

14.08.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3   про встановлення заборони заходити та перебувати без дозволу власника на території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 належить на праві особистої приватної власності, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В свою чергу, відповідачі не реагують на неодноразові прохання позивача без дозволу не заходити на його приватну власність, тим самим порушують його право власності. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив про задоволення позовних вимог.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено (а.с.138-140).
Заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувати у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також на території розташування житлового будинку, власником якого є ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках судових збір у розмірі 840,80 грн. на користь ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також у заяві ОСОБА_4 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ставлять питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.144-152).
Крім того, 26.07.2021 року, до вищевказаної апеляційної скарги приєднався син позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , який в своїй заяві також просив скасувати ухвалене судове рішення та прийняти постанову суду, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с.168-173).
Зазначена заява була прийнята до розгляду постановою суду Апеляційної інстанції від 15.02.2023 року (а.с.223)

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду від 27 травня 2021 року - без змін (а.с.195-198).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю позивача ОСОБА_1  та його представника - адвоката Матвєєва В.Ю., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи без винятку належним чином сповіщені про час і місце судового засідання (а.с. 236-242).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с.162), колегія суддів вирішила слухати справу за участю  позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Матвєєва В.Ю., та на підставі наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, та заяви про приєднання до неї, виходячи з наступних підстав.

Розглядаючи дану цивільну справу, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Суворовської районної Ради народних депутатів від 21 грудня 1990 року за № 1010/3 було затверджено акт приймання в експлуатацію домоволодіння, яке побудовано позивачем ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з оформленням права приватної власності, копія рішення направлена до БТІ для видачі свідоцтва на право власності. Сформована інвентаризаційна справа від 04.02.1989 року. На підставі цього, 21 січня 1997 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво на право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Тобто, із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є єдиним власником житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 319, ч. 2 ст. 386 та ч,1 ст. 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Більше того, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статей 391, 396 ЦК України та у відповідності до постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 

Вирішуючи даний спір, суд обґрунтовано зазначив, що перешкоджання права приватної власності позивача з боку відповідачів, які є його сусідами, підтверджується належними та допустимими доказами, а саме: 
заявою позивача ОСОБА_1 , яка надійшла до Суворовського ВП ГУНП за вх. № Т-2511 від 15.10.19 року про скоєння кримінального правопорушення, в якій повідомлялось, що 14.10.2019р. на територію позивача протиправно увірвалася відповідач ОСОБА_3 без законних на те підстав, чим порушила недоторканість житла, незважаючи на раніше зроблене попередження, яке було оголошено 13.10.2019 про заборону заходити на територію його власності (а.с.9); 
аналогічною заявою позивача ОСОБА_1 до Суворовського ВП ГУНП за вх. № Т-2636 від 28.10.19 року про скоєння кримінального правопорушення, в якій повідомлялось органам поліції, що 27.10.2019р. на територію позивача протиправно увірвався відповідач ОСОБА_2 без законних на те підстав, чим порушив недоторканість житла (а.с.10); 
заявою позивача ОСОБА_1 від 22 квітня 2020 року до Суворовського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області за вх.. № Т-965 з проханням вжити заходи відносно відповідачів: ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 щодо порушення ними прохання не заходити на його приватну власність без його дозволу, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим вказуючи про порушення його права як власника житлового будинку (а.с.11);
заявою позивача ОСОБА_1 від 19 травня 2020 року до Суворовського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області, вх. № Т-1166 з черговим проханням вжити заходи відносно відповідачів: ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 щодо порушення ними права власності, оскільки останні на його неодноразові прохання не заходити на його приватну власність, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , не реагують (а.с.12); 
протоколом допиту потерпілого у кримінальній справі і позивача по даній справі ОСОБА_1 від 28 грудня 2019 року, із якого вбачається, що 14.10.2019 року в денний час до його двору зайшла ОСОБА_3 , він знаходився у цей час у дворі та наказав відповідачці покинути територію двору, але вона проігнорувала вимогу та зайшла до його будинку (а.с.13). 

Факт постійного перебування відповідачів ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 на території земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок і належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , підтверджується також відеозаписом із камер відеоспостереження позивача (а.с.17).

Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що відповідачі, приходячи до будинку сина позивача, який також проживає у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, без його дозволу, є порушенням права власності і не може виправдовуватися дружніми стосунками між відповідачами та сином позивача - ОСОБА_4 , які є куми, дружать родинами та ходять до нього у гості. 
При цьому суд правильно вказав, що відповідно до ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Оскільки на непоодинокі звернення позивача до відповідачів з проханням не знаходитися на земельній ділянці та у приміщенні його житлового будинку, відповідачі не реагують, із врахуванням вимог, передбачених ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України, суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Що стосується доводів заявників апеляційної скарги  ОСОБА_2 , його дружини  ОСОБА_3 , та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги  ОСОБА_4 що законності знаходження відповідачів ОСОБА_5 на території земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, та який належить на праві власності позивачу, то вони є безпідставними, так як жоден із відповідачів подружжя ОСОБА_5 не надали суду апеляційної інстанції доказів законності їх знаходження на земельній ділянці і в будинку, який належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 і без дозволу останнього.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги та заяви про приєднання до неї, не надали суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, судового рішення та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги та заяви про приєднання до неї, його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення, у зв`язку з перебуванням судді-доповідача на навчанні в Національній школі суддів України в онлайн-режимі, через платформу «Zооm,складено 04.07.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

       Р.Д. Громік

        М.М. Драгомерецький