Справа № 758/13085/17                                                  Головуючий 1 інстанція- петров Д.В.
Провадження № 22-ц/824/1280/2023                              Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
11 квітня 2023 року                                                                                      м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В., 
за участю секретаря            Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Подільського районного суду м.Києва від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в ході розгляду якого змінив підстави позову і мотивував тим, що 29 серпня 2017 року його представник отримав судову повістку про виклик до суду у справі № 752/18292/16-ц за позовом АТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про стягенння боргу за кредитним договором. Ознайомившись у вересні 2017 року з матеріалами справи № 752/18292/16-ц він дізнався про укладення від його імені договору поруки в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором № 11352001000 від 28 травня 2008 року. Зазначав, що договір поруки підписано його представницею ОСОБА_3 з перевищенням повноважень, наданих їй за довіреністю від 28 травня 2008 року, а в самому договорі поруки відсутнє посилання на те, що він укладається представником від імені поручителя. У подальшому він не схвалював такі дії представниці, а підпис у додатковій угоді № 1 від 17 січня 2012 року до договору поруки йому не належить, у зв`язку з чим просив призначити почеркознавчу експертизу. 
Вважає, що спірний договір поруки та додаткова угода № 1 від 17 січня 2012 року до цього договору поруки укладені з порушенням частин 2 та 3 ст.203 ЦК України, оскільки він не уповноважував представницю ОСОБА_3 на укладання від його імені саме договору поруки і в подальшому відповідно не схвалював нібито укладений представницею від його імені договір поруки. Згідно виданої довіреності він уповноважив представницю на укладення іпотечного договору. Порука та іпотека є різними за своєю правовою природою та обсягом відповідальності правовими категоріями. Посилаючись на те, що договір поруки № 206901 від 28 травня 2008 року укладено з порушенням вимог ч.2 ст.203 ЦК України особа, оскільки представниця, яка підписала від його імені  договір поруки, не мала на це відповідних повноважень, а укладення договору поруки не відповідало його внутрішній волі, намірам та бажанню, просив визнати недійсним договір поруки № 206901 від 28 травня 2008
                                                                        -  2  -
року та  додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року.
Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 21 червня 2022 року позов задоволено. Визнано недійсним договір поруки № 206901 від 28 травня 2008 року та додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року, укладені між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».
Не погоджуючись із рішенням, відповідач АТ «УкрСиббанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку наявних у справі доказів, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.
Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що відповідачем на вимогу суду не надано оригіналів договору поруки № 206901 від 28 травня 2008 року та додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року до договору поруки, оскільки у справі відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 самостійно звертався до АТ «УкрСиббанк» та просив їх надати, як і відсутня ухвала суду про задоволення клопотання позивача про витребування оригіналів документів, а тому відсутні підстави вважати, що почеркознавчу експертизу не поведено через ненадання банком оригіналів документів. Вважає, що, підписавши додаткову угоду до договору поруки, ОСОБА_1 підтвердив свою обізнаність про існування поруки і свою згоду бути поручителем позичальника ОСОБА_2 , а матеріали справи не містять жодного доказу, що позивач не укладав і не підписував додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року, а тому діє презумпція правомірності правочину, встановлена ст.204 ЦК України, яка залишена судом без уваги. Суд не врахував, що на момент пред`явлення ОСОБА_1 позову про визнання недійсним договору поруки і додаткової угоди, АТ «УкрСиббанк» уже ініціював судовий процес про стягнення заборгованості з позичальника і поручителя за кредитним договором від 28 травня 2008 року (цивільна справа №752/18292/16-ц), що свідчить про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги, підлягали встановленню та доказуванню в межах справи про стягнення з нього заборгованості, як з поручителя за кредитним договором. Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про визнання недійсним договору поруки та додаткової угоди до нього після подання АТ «УкрСиббанк» позову про стягнення кредитної заборгованості суперечить принципу процесуальної економії, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим (п.58 постанови Великої Палати Верховного суду від 28 січня 2020 року в справі № 50/311-б).
Позивач ОСОБА_1 в особі представниці адвокаткиСкуртул К.В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно  задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги АТ «УкрСиббанк» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
АТ «УкрСиббанк» належним чином повідомлений про час розгляду справи, представниця банку адвокатка Гладиш Я. надіслала письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника.
Представниця позивача  ОСОБА_1 адвокатка Скуртул К.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Представниця третьої особи  ОСОБА_2 адвокатка Бєгунова О.О. в суді апеляційної інстанції заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вказала про правильність і законність рішення, просила залишити його без змін.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення
                                                                        -  3  -
суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_1 , від імені якого діяла громадянка ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 28 травня 2008 року, було укладено договір поруки № 206901, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався відповідати перед АТ «УкрСиббанк» за виконання позичальником ОСОБА_2 усіх його зобов`язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 11352001000 від 28 травня 2008 року, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.
17 січня 2012 між ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», іОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 206901 від 28 травня 2008 року, відповідно до умов якої у зв`язку з укладенням між ПАТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 додаткової угоди № 2 від 17 січня 2012 року до договору про надання споживчого кредиту № 11352001000 від 28 травня 2008 року, поручитель надає свою згоду на зміну основного зобов`язання за кредитним договором, а саме: за користування кредитними коштами встановлюється процентна ставка у розмірі: з 17 січня 2012 року - 14 % річних, з 17 січня 2013 року - 16,50 % річних.
Також, судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченої довіреності від 28 травня 2008 року, яка видана на ім`я ОСОБА_3 позивачем, останній уповноважив представницю представляти його інтереси перед будь-якими юридичними особами приватного та публічного права та іншими суб`єктами господарювання, а також органами нотаріату, банківськими установами, в тому числі в будь-якому відділенні АКІБ «УкрСиббанк» м.Києва з питань, пов`язаних з укладанням та підписанням іпотечного договору, а також договорів про внесення змін та доповнень до укладеного іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), майновим поручителем якого він виступатиме.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що згідно довіреності від 28 травня 2008 року позивач уповноважив представницю ОСОБА_3 на укладення виключно договору іпотеки і набуття ним статусу майнового поручителя боржника - ОСОБА_2 , а тому укладення представницею договору поруки свідчить про перевищення наданих їй повноважень.
Також, суд керувався тим, що в подальшому позивач не підписував додаткову угоду до договору поруки, а відповідно і не схвалював дії представниці по укладанню договору поруки з перевищенням повноважень. При цьому суд виходив з того, що у зв`язку з ненаданнями відповідачем оригіналів оспорюваних договору поруки та додаткової угоди, суд
                                                                        -  4  -
позбавлений можливості призначити судову почеркознавчу експертизу для встановлення належності позивачу підпису в додатковій угоді.
Проте, колегія суддів не може погодитисяз такими висновками суду, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Згідно ст.237 ЦК представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
За змістом ст.ст.244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.
Згідно ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. 
Судом першої інстанції встановлено, що представниця  ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю, при укладенні 28 травня 2008 року від імені позивача договору поруки перевищила надані їй повноваження.
 Також, встановлено, що в матеріалах справи наявна додаткова угода № 1 від 17 січня 2012 року до договору поруки підписана від імені позивача, яка є доказом обізнаності ОСОБА_1 про існування поруки і відповідно свідчить про схвалення ним договору поруки, укладеного представницею раніше.
Згідно приписів ст.204 ЦК України, яка встановлює презумпцію правомірності правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. 
Отже, питання про наявність підстав для визнання договору поруки недійсним залежить від доведеності вимог позивача про те, що він не підписував додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року і як наслідок не схвалював укладений представницею ОСОБА_3 із перевищенням повноважень правочин.
Позивач з урахуванням його доводів про те, що підпис у додатковій угоді йому не належить, просив суд призначити почеркознавчу експертизу, проте в ході розгляду справи подав до суду заяву про залишення без розгляду клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (а.с.151-153).
В матеріалах справи наявні надані банком копії як довіреності позивача на ім`я ОСОБА_3 , так і додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року, в яких візуально підписи позивача відповідають один одному (а.с.34, 37), а відтак вирішення питання про належність позивачу підпису в додатковій угоді до договору поруки відповідно до положень ст.103 ЦПК України потребує спеціальних знань у сфері іншій ніж право і як наслідок може бути встановлено висновком експерта або спеціаліста, які у справі відсутні.
За таких обставин колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги банку про необгрунтованість висновків суду щодо непідписання позивачем додаткової угоди з огляду на відсутність у справі про це належних, допустимих та достатніх доказів у розумінні
                                                                        -  5  -
ст.ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що підпис у додатковій угоді не належить позивачу.
При цьому посилання суду в рішенні на те, що у зв`язку з ненаданнями відповідачем оригіналів оспорюваних договору поруки та додаткової угоди, суд позбавлений можливості призначити судову почеркознавчу експертизу надумані та безпідставні.
По-перше, жодних перешкод у призначенні судом почеркозначої експертизи у справі не було і постановлення судом ухвали про призначення експертизи ніяким чином не обумовлюється наданням чи ненаданням стороною певних документів. Такі висновки кореспондуються із приписами ст.116 ЦПК України, згідно якої експертиза може бути призначена судом в порядку забезпечення доказів, в тому числі до подання позовної заяви, тобто до збирання будь-яких доказів.
По-друге, питання про достатність матеріалів, необхідних для проведення експертизи, визначається не судом, а безпосередньо експертом, який проводить таку експертизу, про що йдеться у п.1 ст.13 Закону України «Про судову експертизу» та  п.2.1 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом МЮ України № 53/5 від 08 жовтня 1998 року з послідуючими змінами, які надають право експерту відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи.
І по-третє, відповідно до приписів ч.3 ст.107 ЦПК України при визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.
В матеріалах справи відсутня як ухвала суду про витребування у відповідача додаткової угоди, так і взагалі відсутні будь-які листи чи письмові вимоги, адресовані банку про витребування судом чи надання суду оригіналу додаткової угоди.
За таких обставин посилання суду на ухилення відповідача від проведення експертизи є безпідставними, що у свою чергу  унеможливлює застосування приписів ст.109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.
Окрім того, колегія суддів не може погодитися з висновками суду про наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваної додаткової угоди № 1 від 17 січня 2012 року до договору поруки з огляду на її непідписання позивачем, оскільки такий спосіб захисту не грунтується на законі і не є належним з огляду на таке.
Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.      Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.
Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним,
                                                                        -  6  -
тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.
Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Визнаючи додаткову угоду № 1 від 17 січня 2012 року недійсною з тих підстав, що позивач її не підписував, суд не врахував, що непідписання стороною правочину, тобто недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору, не є підставою для визнання його недійсним, а свідчить про його неукладення, тобто договір є таким, що не відбувся. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. 
Згідно роз`яснень п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.
Аналогічний правовий висновок про те, що договір, який неукладено, не може бути визнано недійсним міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, в якій Велика Палата зазначила, що як встановлено судами непідписання однією із сторін оспорюваного договору свідчить про недосягнення згоди між сторонами щодо умов договору, а відтак такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 та зазначила, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним (п.7.17, 7.18, 7.34 постанови).
У цій же постанові від 16 червня 2020 року Велика Палата вказала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (п.п.7.26, 7.34 постанови).
Такі ж висновки щодо неможливості визнання недійсним правочину, який не підписувався учасником і є неукладеним, сформовані у цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними, зокрема у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі
                                                                        -  7  -
№ 387/970/17, де суд вказав, що, встановивши, що спірна додаткова угода позивачем не підписувалась, тобто вона не є укладеною, суду належало відмовити в задоволенні позову про визнання цієї угоди недійсною. 
Такі ж висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 385/344/16-ц.
Наведене у свою чергу спростовує висновки суду про наявність передбачених законом підстав для визнання додаткової угоди недійсною з підстав її непідписання позивачем.
Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).
З викладених вище підстав колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на їх недоведеність.
При цьому суд виходить із того, що позивач всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надав ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що підпис у додатковій угоді № 1 від 17 січня 2012 року не належить йому, що у свою чергу свідчить про схвалення ним укладеного представницею ОСОБА_3 від його імені договору поруки від 28 травня 2008 року та відсутність підстав для визнання договору пруки недійсним.
Відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на позивача витрати відповідача по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
                                                            -  8  -
Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, 
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволити.
Рішення Подільського районного суду м.Києва від 21 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488 гривень 60 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді: