ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року	Львів	Справа № 447/726/23 пров. № А/857/6599/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 за участю секретаря судового засідання 	Носа С. П. Кушик Ю.Т.	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянин російської федерації ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року  у справі № 447/726/23 за адміністративним позовом Головного управління ДМС України у Львівській області до  громадянина російської федерації ОСОБА_1 про примусове видворення, 

місце ухвалення судового рішення  	м. Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	провадження в  окремих категоріях термінових справ  	
суддя у І інстанції	Друзюк М.М.	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

ВСТАНОВИВ:
        І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом  у якому просив винести рішення про примусове видворення за межі території України та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянина російської федерації ОСОБА_1 , строком на шість місяців.
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року  у справі № 447/726/23 позов  задоволено.
Постановлено видворити громадянина російської федерації ОСОБА_1 , за межі території України. Затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про залишення позову без розгляду.  
На підтвердження доводів апеляційної скарги  вказує, що відповідач не зміг виїхати, позаяк  паспортний документ, що дає право на перетин державного кордону закінчив свою дію 18.05.2021. Крім того зазначив, що не зміг покинути країну оскільки здійснює догляд за мамою, планував виготовити паспорт, що підтверджується довідкою від 29.11.2021, проте надалі почалася війна. Представник відповідача зазначив, що питання про примусове видворення відповідача за межі території України розглядалось в Галицькому районному суді м. Львова (справа № 461/2101/21), строки для звернення до суду з вказаним позовом сплинули у зв`язку із чим позов просить залишити без розгляду.
Позивач подав відзив  на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. Вказує, що строк звернення до суду з даним адміністративним позовом слід  відраховувати з моменту встановлення УСБУ у Львівській області факту ухилення від виїзду відповідача.
Учасники справи були повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені у відповідності до вимог ст. 268 КАС України, а зокрема позивач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. Відповідач в особі його представника повідомлений про дату, час та місце розгляду справи на електронну пошту yaroslavchornenkyy69@gmail.com, про що  матеріалах справи є повідомлення про вручення електронного відправлення.
В судовому засіданні представник відповідача Чорненький Я.Б. надав пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги. Представник позивача Редчиць Д.І. в судовому засіданні надав пояснення та заперечив проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 21.03.2023 в ході реалізації заходів, спрямованих на виявлення іноземних громадян, які ухиляються від виїзду з України після закінчення встановленого строку перебування на території України, а також іноземців, які ухиляються від виконання рішення про примусове повернення з України працівниками Миколаївського відділу ГУ ДМС України у Львівській області був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 . 
У ході перевірки було встановлено, що у  вказаного громадянина російської федерації відсутні будь-які правові підстави для  перебування на території нашої держави.
Пунктом 5  Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1110 установлено, що  іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.
10.05.2019 Миколаївським відділом ГУ ДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 09.06.2019. Вказане рішення є чинним та підлягає до виконання.
Натомість, відповідач вказаного  рішення не виконав та продовжує перебувати на території України без законних на те підстав.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що листом Управління Служби безпеки України у Львівській області № 62/51-39 від 06.03.2023 року, адресованого начальнику Миколаївського відділу ГУ ДМС України у Львівській області повідомлено, що громадянином російської федерації ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перевищено встановлений законодавством 90 денний термін перебування на території України, передбачений для іноземців та осіб без громадянства, які на законні підставі прибули в Україну.
21.03.2023 в ході реалізації заходів, спрямованих на виявлення іноземних громадян, які ухиляються від виїзду з України після закінчення встановленого строку перебування на території України, а також іноземців, які ухиляються від виконання рішення про примусове повернення з України працівниками Миколаївського відділу ГУ ДМС України у Львівській області був виявлений громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
21.03.2023 відносно ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 КУпАП.
З метою з`ясування правового статусу та підстав подальшого перебування на території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Миколаївським ГУ ДМС у Львівській області проведено відповідну перевірку та його опитування.
У ході перевірки було встановлено, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ухилився від виїзду з України, відмітки про продовження терміну перебування на території нашої держави в паспортному документі іноземця відсутні, законне джерело існування та підстави для подальшого перебування на території України відсутні.
В подальшому у відповідності до положень ст. 254, 255, 256 КУпАП, 08.05.2019 складено протокол про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 1700 грн. в дохід держави.
Окрім того, судом установлено, що 10.05.2019 Миколаївським відділом ГУ ДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 09.06.2019.
Відповідач належним чином ознайомлений з даним рішенням, отримав його примірник, про що свідчить його підпис та повідомлений, що у випадку невиконання рішення про примусове повернення до нього буде застосовано примусове видворення, відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення про примусове повернення відповідачем не оскаржено та відповідно є чинним.
Судом встановлено, що на даний час громадянин російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не виконав рішення про примусове видворення в країну походження або третю країну.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Частиною третьою   статті 3 Закону «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI   , (далі по тексту іменовано - Закон №3773-VI) передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися   Конституції   та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно п.14   ст.1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні (п.7   ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом (п.8   ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку (п.9   ст.1 Закону №3773-VI); іноземці та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом (п.10   ст.1 Закону №3773-VI).
Згідно ч.1   ст.26 Закону№3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Відповідно до частини п`ятої   статті 26 Закону № 3773-VІ   іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Частиною першою   статті 30 Закону №3773-VI   передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилитимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Згідно абзацу першого частини четвертої   статті 30 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення, (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Відповідно до частини першої статті   23   розділу   III Закону №3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до законодавства України.
Також, колегія суддів зазначає, що частиною  1 ст. 9 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України ().
Відповідно до статті 1 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і російської федерації від 16.01.1997, яка набрала чинності 10.03.1997 (далі-Угода), громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках 1 та 2 до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.
Постановою КМУ «Про зупинення дії окремих положень Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації» від 30 січня 2015 року № 23, зупинено з 1 березня 2015 року дію пунктів 1 і 5 переліку документів громадян російської федерації для в`їзду, виїзду, перебування і пересування територією України, визначеного додатком 1 до Угоди, у частині можливості громадян російської федерації в`їжджати, прямувати транзитом, перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина російської федерації або свідоцтва про народження (для дітей віком до 14 років) із зазначенням належності до громадянства російської федерації. Вказана постанова КМУ діє з 04.02.2015.
З наведених норм вбачається, що громадяни російської федерації мали право з 10.03.1997 року в`їжджати, перебувати і пересуватися територією України без віз з дотриманням правил перебування, що діють в Україні.
В період з 10.03.1997 року по 04.02.2015 громадяни рф мали право перебувати і пересуватися територією України на підставі паспорта громадянина російської федерації.
З 04.02.2015 право перебування і пересування територією України громадян рф регулюється діючим законодавством України, а саме Законом № 3773-VI.
Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону (ст.16 Закону № 3773-VI).
Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (ч.3ст.9 Закону № 3773-VI).
Згідно   Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150 (далі - Порядок № 150), іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України (пп.2 п.2).
Іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України (ст.17 Закону № 3773-VI).
Статтею 4 Закону № 3773-VI передбачені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.
Відповідно до ч.15 ст.4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у   частинах третій - тринадцятій   цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України..
Системний аналіз ч.15 ст.4 Закону № 3773-VI, свідчить про те, що іноземець вважається таким, що на законних підставах перебуває на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України, якщо він прибув в Україну з метою возз`єднання сім`ї  або уклав шлюб з особами, які є громадянами України, та отримав посвідку на тимчасове проживання,
На обов`язковість отримання іноземцями, зазначеними в ч.15 Закону № 3773-VI, вказують також і норми ч.3ст.5 Закону № 3773-VI.
Частиною 15 ст.5 Закону № 3773-VI передбачено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною п`ятнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування та документ, згідно з яким вони, відповідно до права країни походження іноземця або особи без громадянства, вважаються членами сім`ї особи, зазначеної в частинах другій - тринадцятій статті 4 цього Закону. Документ, що підтверджує належність до членів сім`ї, визнається дійсним в Україні у разі його легалізації, якщо інше не передбачено законом чи міжнародним договором України.
Відповідно п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус на території України, а також права та обов`язки осіб, на ім`я яких видана така посвідка.
Відповідно до ст. 32 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні. Посвідка на тимчасове проживання оформляється іноземцям та особам без громадянства (незалежно від віку), визначеним статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Відповідно до п.1 Розділу V Перехідних положень Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.
Враховуючи наведене законодавство вбачається, що факт законного перебування на території України громадянина рф підтверджує посвідка на тимчасове проживання або посвідка на постійне проживання.
З матеріалів справи убачається, що паспортний документ, що дає право на перетин державного кордону, у громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за № НОМЕР_1 тип Р, терміном дії до 18.05.2021 року протермінований, документи на право перебування на території України у відповідача відсутні. Відтак, на  території України відповідач перебуває нелегально та не має правових підстав для подальшого перебування в Україні.
Пунктом 1 розділу VI Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС, Адміністрації Держприкордонслужби та Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.05.2012 за № 806/21119, визначено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
Стосовно ж підстав для прийняття  судом рішення про видворення позивача, то колегія суддів зазначає таке.
Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5   статті 26 Закону №3773-VI).
Положеннями п.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом МВС України, адміністрації Держприкордонслужби України, СБУ від 23.04.2012 року №353/271/150, передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни-походження або третьої країни є, зокрема, дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Згідно пункту 7 вказаної Інструкції №353/271/150, підставами для подання позову про примусове видворення іноземців є:
невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;
наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави;
якщо іноземці, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, не мають законних підстав для перебування на території України та якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких осіб відсутній договір про реадмісію;
якщо іноземець, стосовно якого прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не виїхав з України протягом місяця з дня отримання копії такого рішення, за винятком випадків, коли особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду,- до набрання рішенням суду законної сили.
Окрім того, з аналізу норм статей 26 та 30 Закону № 3773-VI також убачається, що процедурі видворення іноземця або особи без громадянства передує прийняття компетентним органом рішення про його примусове повернення, яке може бути оскаржено до суду.
Отож, примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилятиметься від виконання такого рішення, або існує ризик його втечі.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду. Про обов`язок дотримуватися наведених вимог, свідчить усталена практика Верховного Суду, яка викладена, зокрема в постановах від 07.02.2018 № 743/432/16-а (К/9901/3819/18 К/9901/3821/18)від 21 листопада 2018 року (справа №491/807/17), від 28 жовтня 2020 року (справа №333/3933/19), від 19 травня 2021 року (справа №522/21025/17).
10.05.2019 Миколаївським відділом ГУ ДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 09.06.2019.
Наданим  правом щодо оскарження рішення про  примусове повернення  відповідач не скористався. На час розгляду справи у суді апеляційної інстанції рішення позивача про примусове повернення до країни походження не виконав. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що на час звернення позивача з даним позовом до суду у відповідача відсутні документи на право перебування на території України, відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, підстави вважати, що відповідач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні, рішення Миколаївського відділу ГУ ДМС у Львівській області від 10.05.2019  про примусове повернення відповідачем не виконано. 
Досліджуючи доводи апеляційної скарги, які стосуються  пропуску позивачем строків  звернення до суду з цим адміністративним позовом, колегією суддів ураховано, що  вимога позивача з приводу  поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на шість місяців є такою, що за змістом позову пов`язана з необхідністю  примусового видворення відповідача у зв`язку з  закінченням строку для  добровільного виконання рішення Миколаївського відділу ГУ ДМС у Львівській області від 10.05.2019 про примусове повернення відповідача до країни походження або третьої країни. 
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземців або осіб без громадянства за межі території України, а також з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені ст.ст. 288-289 КАС України   та наведеними нормами строк звернення до суду з відповідними адміністративними позовами не визначений.
Загальною нормою, а саме ч. 2   ст. 122 КАС України   передбачено, що для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених   законом   вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Отже, трьохмісячний строк для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених   законом   вимог.
Підстави, які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.
З матеріалів справи убачається, що 10.05.2019 Миколаївським відділом ГУ ДМС у Львівській області прийнято рішення про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 09.06.2019.
Таким чином, перебіг трьохмісячного строку для звернення до суду з позовом у даній справі розпочався 10.06.2019, після закінчення строку для виконання рішення позивача про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10.06.2019, та закінчився 10.09.2019.
З даним позовом Головне управління ДМС України у Львівській області звернулося 21.03.2023року.
Як наслідок позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском трьохмісячного строку, встановленого ч. 2   ст. 122 КАС України.
Аналогічна позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №362/1634/19, від 30 липня 2020 року у справі № 743/1264/18. У  справі №362/1634/19 Суд вказав, що підстави, які дають позивачу право на пред`явлення зазначених позовних вимог виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України.
У рішенні від 30.07.2020 у справі №743/1264/18 Верховний Суд, вирішуючи питання пропуску строку звернення органу міграційної служби до суду зазначив про обов`язок судів попередніх інстанцій дотримуватися принципу офіційного з`ясування обставин справи та з`ясовувати питання дотримання позивачем строків звернення до суду.
На думку суду касаційної інстанції, питання дотримання позивачем строку звернення до суду може бути досліджено на будь-якій стадії судового розгляду.
Наведена позиція, як вважає суд апеляційної інстанції, свідчить про обов`язок суду першої інстанції незалежно від змісту заявленого позову та заперечень на нього, з`ясовувати питання дотримання позивачем строк звернення до суду.
Оскільки суд першої інстанції не виконав обов`язку щодо офіційного з`ясування обставин справи, він, на думку колегії суддів, порушив норми процесуального права, що тягнуть за собою скасування ухваленого рішення.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
З огляду на викладене, слід констатувати, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011   визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Перевіряючи обґрунтованість доводів скаржника про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, колегією суддів ураховано, що із змісту ухвали  Галицького районного суду м. Львова у справі №461/1490/21 від 17.05.2021року (яка набрала законної сили 03.06.2021року, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97015548)   убачається, що  05 лютого 2021 року Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області зверталося в суд з позовом до вказаного відповідача про примусове його видворення за межі території України   у зв`язку із невиконанням рішення про примусове повернення з України від 10.05.2019 року, згідно якого відповідач  зобов`язаний був залишити територію України у термін до 09 червня 2019 року. За наслідками розгляду вказаної справи,  позов Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області до громадянина російської федерації ОСОБА_1  про примусове видворення за межі території України - залишено без розгляду з підстав пропуску строків звернення до суду. При цьому, судом установлено, що у даній справі позивачем не наведено суду жодних доводів на підтвердження поважності пропущення строку звернення до суду з адміністративним позовом та не подано відповідного клопотання з цього приводу.
З метою з`ясування обставин справи щодо  причин пропуску строків звернення до суду з цим позовом, ухвалою ВААС  від 25.04.2023 року установлено  позивачу строк для подання до суду заяви про  визнання причин пропуску строків звернення до суду поважними  та  про поновлення  строку звернення з даним позовом до суду. 
Жодних аргументів щодо наявності обставин, які би свідчили про відсутність об`єктивної можливості вчасно звернутись до суду з цим позовом, позивач не навів, відповідних доказів до суду не надав.
Отож, дослідивши матеріали справи та урахувавши доводи сторін в тому числі із питань пропуску строку, колегією суддів установлено, що позивачем не приведено жодних поважних причин, які слугували йому об`єктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про видворення позивача у встановлений ч. 2   ст. 122 КАС України строк, починаючи з 10.06.2019 року.   
Відповідно до вимог, закріплених у статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Частина 1 статті 319 КАС України унормовує, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
За такого правового регулювання, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення  адміністративного позову Головного управління ДМС України у Львівській області до  громадянина російської федерації ОСОБА_1  про примусове видворення-  без розгляду.
За результатами апеляційного оскарження, розподіл судових витрат, згідно вимог статей 139, 288 КАС України, не проводиться.
Керуючись статтями 123, 240, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд
                                                       П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина російської федерації ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 березня 2023 року  у справі № 447/726/23 - скасувати.
Позов Головного управління ДМС України у Львівській області до  громадянина російської федерації ОСОБА_1   про примусове видворення та затримання з метою забезпечення примусового видворення з поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців - залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос  	
Повне судове рішення складено 04 травня 2023 року