Постанова                                      
Іменем України                                 
 
14 червня 2023 року
м. Київ
 
справа № 561/550/21
провадження № 61-11958св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Орган опіки і піклування Зарічненської селищної ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2022 року у складі судді Зейкан Н. М. та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 рокуу складі колегії суддів: Шимківа С. С., Ковальчук Н. М., Хилевича С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.
Позовна заява мотивована тим, що вона з 1998 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічненського районного суду від 25 березня 2021 року розірваний. 
Під час шлюбу у них народилось семеро дітей, троє з яких є малолітніми, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Стверджує, що вона повністю забезпечує дітей, дбає про їх повноцінне щасливе дитинство, натомість відповідач ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, неодноразово лікувався від алкоголізму. Просила визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з нею.
У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визначити місце проживання трьох малолітніх дітей разом з ним.
Зустрічний позов мотивував тим, позивачка ОСОБА_1 із жовтня 
2020 року, ще до розірвання шлюбу, залишила сім`ю, живе самостійним життям, незрозуміло куди їде, п`ятеро неповнолітніх дітей залишила на нього, тривалий час участі у вихованні дітей не бере. Він має у власності житловий будинок в с. Кухітська Воля Вараського району, в якому є всі належні умови для виховання та навчання дітей. Діти навчаються в Кухітсько-Вільському ліцеї, мають друзів і постійне стале місце проживання та не бажають змінювати його, а тому в інтересах дітей вважає на доцільне визначити місце проживання останніх саме з ним.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання неповнолітніх: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_2 .
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовано тим, що  ОСОБА_2 створено належні умови для проживання, виховання та забезпечення дітей, а тому, виходячи в першу чергу з інтересів дітей, враховуючи їх думку, їх прихильність до батька, суди дійшли висновку про наявність підстав для визначення проживання дітей з батьком.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У листопада 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 липня 2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі 
№ 495/2106/17, провадження № 61-592св19, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, провадження № 61-31705св18, від 09 листопада 
2020 року у справі № 487/7241/18, провадження № 61-22623св19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення норм процесуального права, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги відсутність у відповідача самостійного заробітку, наявності у нього тяжких хронічних захворювань (гепатит), алкогольної залежності, схильності до протиправної поведінки. Зазначає, що відповідач залишає дітей у небезпеці, про молодших дітей піклуються старші діти, а не відповідач.
 
Відповідач не піклується про те, щоб діти самореалізувались у майбутній професії, не сприяє в розвитку їх навичок, здібностей і нахилів. Відповідач разом зі своєю матір`ю свідомо принижують авторитет матері в очах дітей, намагаються відгородити дітей від нею, що у майбутньому спричинить негативний вплив на психологічний розвиток дітей.
 
Також судами не враховано, що, визначаючи місце проживання дитини суд може враховувати її думку щодо проживання з одним із батьків, проте згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і спряти захисту прав та інтересів дитини.
 
Висновок органу опіки та піклування складено за участю у складі комісії родички відповідача, що ставить під сумнів весь висновок, проте вказаний висновок був прийнятий судом як доказ.
 
Враховуючи конкретні обставини справи, занадто юний вік дітей, неприязні відносини між сторонами, суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки доводам позивачки щодо необхідності залучення психолога (незалежного спеціаліста для заслуховування думки дитини).
 
Вважає, що суд апеляційної інстанції формально, поверхнево підійшов до розгляду справи, не досліджував ті обставини, що вона має рівні права з відповідачем на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, і рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 жовтня 2022 року у справі №561/687/22 було поділено спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на частину цього житлового будинку і земельної ділянки.
 
Крім того, вона має можливість забезпечити житлом дітей і в Богодухівському районі Харківської області.
 
При цьому, суд апеляційної інстанції встановив обставини щодо можливості утримання дітей і отримання доходу відповідачем на підставі недостовірних і неналежних доказів, також ним не надано доказів придбання дітям одягу, харчів тощо, в той час як вона надавала такі докази.
 
Зазначала, що апеляційний суд також не врахував, що вона надає в строкове платне користування за договором оренди земельну ділянку площею 
5,0787 га, яка є її власністю, що розташована на території Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області, і має значний дохід, який буде використовуватися на потреби дітей.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін, посилаючись на те, що рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують. Судами попередніх інстанцій належним чином досліджені наявні в матеріалах справи докази та надано їм відповідну правову оцінку.
 
Судами попередніх інстанцій на підставі письмових доказів, показів свідків і висновку органу опіки та піклування безспірно встановлено, що ним як батьком належним чином виконуються його батьківські обов`язки. Двоє з неповнолітніх дітей, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як такі, що досягли 10 років, були викликані до суду для з`ясування їх думки та однозначно висловилися щодо проживання з батьком. ОСОБА_5 , яка не досягла 10-річного віку, повідомила суду, що бажає проживати з обома батьками.
 
Вказував, що ОСОБА_1 хоче переїхати в Харківську область для проживання у будинку свої матері, там працевлаштуватися і перевести дітей в школу в цьому районі, про що вона неодноразово зазначала, проте перевезення дітей в Харківську область за умов ведення бойових дій на її території об`єктивно може наразити на небезпеку їх спільних дітей, а тому це є іншою істотною обставиною, яку за змістом абзацу 2 частини першої статті 161 СК України слід врахувати при прийнятті рішення у цій справі, що і було зроблено судами.
 
Зазначає, що саме с. Кухітська Воля сталі соціальні зв`язки дітей, вони навчаються в навчальних закладах за місцем проживання, мають друзів, а переїзд у Харківську область буде для них психотравмуючим.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторони по справі з 1998 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічненського районного суду Рівненської області від 25 березня 2021 року розірваний.
Під час шлюбу у них народилось семеро дітей, троє з яких є малолітніми, а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після розірвання шлюбу діти проживають в АДРЕСА_1 , разом із батьком - ОСОБА_2 
ОСОБА_1 працювала у групі компаній товариства з обмеженою відповідальністю ПСО «Ястреб» з 06 листопада 2020 року, а саме в товаристві з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «Хайпер-Секьюріті» 
з 21 травня 2021 року на посаді охоронника.
Згідно з довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Охоронна компанія «Хайпер-Секьюріті» від 28 вересня 2021 року №ХС00-000002, дохід ОСОБА_1 за період з 21 травня по 31 серпня 2021 року склав 
20 333,33 грн.
Доказів про місце роботи ОСОБА_2 а також про його доходи матеріали справи не містять.
З висновку органу опіки і піклування виконкому Зарічненської селищної ради від 11 липня 2022 року вбачається, що 02 грудня 2021 року працівниками служби у справах дітей Зарічненської селищної ради спільно з інспектором ювенальної поліції Вараського відділення поліції та фахівцем із соціальної роботи Зарічненського центру надання соціальних послуг проведено обстеження умов проживання сім`ї за адресою: АДРЕСА_1 . Комісією встановлено, що за цією адресою постійно проживаю: батько дітей ОСОБА_2 з п`ятьма меншими дітьми. Старші дві доньки ( ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ) проживають окремо з своїми сім`ями. На момент обстеження матері дітей ОСОБА_1 не було. За словами дітей, вона перебувала на робочому місці в м. Березне Рівненської області. Умови проживання такі: житло розміщене на 1 поверсі одноповерхового будинку, складається з 4 кімнат, кухні, ванної кімнати та коридора. В будинку тепло, дуже чисто. Діти забезпечені необхідним шкільним приладдям, одягом та взуттям відповідно до сезону та віку (наявні ліжка з чистою білизною, письмові столи, полички для підручників, шафа для одягу, іграшки, мобільні телефони), продукти харчування наявні у великій кількості, свіжозварена їжа є. Батько дітей має доброзичливі відносини з дітьми, виконує обов`язки по їх вихованню та утриманні, піклується про їх здоров`я. Отже, для виховання та розвитку дітей створені всі необхідні умови. 
Згідно з характеристикою, наданою старостою сіл Ждань, Кухітська Воля, Острівськ, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянин України, народився та проживає в с.Кухітська Воля Вараського району Рівненської області. Має середню освіту, не працює, розлучений, має власне селянське господарство (тримає свині, птицю), обробляє земельну ділянку, вирощує різні овочі, чим і забезпечує харчування дітей. Проживає у власному житловому будинку. Станом на 17 травня 2022 року самостійно без дружини займається вихованням дітей. Діти завжди чисті, охайні, нагодовані. Батько допомагає дітям у виконанні домашніх завдань. Дохід отримує від ведення селянського господарства та сезонних робіт, оскільки в користуванні має трактор. З 2019 року спиртні напої не вживає. Скарг в старостинський округ на нього не надходило. 
Згідно з характеристикою, наданою старостою сіл Ждань, Кухітська Воля, Острівськ, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянкою України. Зареєстрована в с. Кухітська Воля Вараського району Рівненської області, але довгий час уже не проживає за реєстрацією. Фактично працює і проживає в м. Березне. Має середню освіту. Розлучена. Власного житла не має. Участі у вихованні дітей майже не приймає. Спиртним не зловживає. Скарг в старостинський округ на неї не надходило.
Під час вивчення спірного питання органом опіки і піклування, ОСОБА_1 стверджувала, що вона як мати прикладає усіх зусиль, щоб життя дітей було комфортним, тому для фінансової можливості повноцінного забезпечення потреб дітей працевлаштувалася. З 06 листопада 2020 року ОСОБА_1 працювала в групі компаній ТОВ ПСО «Ястреб», а з 21 травня 2021 року в ТОВ «Охоронна компанія Хайпер - Секьюріті» на посаді охоронника. На даний час працює в м. Березне Рівненської області. Повідомила, що після рішення суду на її користь має наміри припинити трудові відносини з роботодавцем та проживати разом з трьома малолітніми дітьми в будинку своєї мами ОСОБА_10 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з договором оренди землі від 18 листопада 2015 року ОСОБА_1 надає в строкове платне користування земельну ділянку площею 5,0787 га, яка належить їй на праві власності, що розташована на території Богодухівської міської ради Богодухівського району Харківської області.
За інформацією, наданою КНП «Зарічненська багатопрофільна лікарня», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на диспансерному обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра КНП «Зарічненська багатопрофільна лікарня» не перебувають.
Відповідно до виписки з історії хвороби №2251, ОСОБА_2 проходив курс лікування в КЗ «ОПЛ с. Орлівка» Сарненського району Рівненської області з діагнозом: психічні розлади та розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю.
Згідно з повідомленням відділення поліції №2 Вараського РВП ГУНП в Рівненській області від 24 травня 2022 року відносно ОСОБА_2 
17 травня 2022 року був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною першою ст. 173-2 КУпАП за  вчинення насильства відносно громадянки ОСОБА_1 та направлено в Зарічненський районний суд. Відповідно до постанови Зарічненського районного суду Рівненської області від 31 травня 2022 року у справі №561/351/22 провадження у справі відносно ОСОБА_2 закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП. До кримінальної відповідальності ОСОБА_2 не притягався.
Громадянка ОСОБА_1 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягалася.
Діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 виявляють бажання проживати з батьком, ОСОБА_5 - з мамою та татом, тобто з обома батьками.
Орган опіки і піклування Зарічненської селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2 
в АДРЕСА_1 .
У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_4 та 
ОСОБА_3 пояснили, що вони бажають проживати з батьком. Зазначили, що проживаючи з батьком, вони мають нормальні умови для навчання, відвідують школу, у них є друзі і вони не бажають змінювати умови та місце свого проживання. Малолітня дочка сторін ОСОБА_3 пояснила, що вона бажає проживати разом з двома батьками.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
У статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (стаття 141 СК України).
Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі 
№ 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі 
№ 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: «Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі 
№ 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини».
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони разом з дітьми проживали у будинку АДРЕСА_1 . За місцем проживання діти відвідують навчальні заклади.
Як встановлено із запису судового засідання Зарічненського районного суду Рівненської області від 20 квітня 2022 року, після розлучення батьків діти залишились проживати з батьком у вказаному будинку, мати у зв`язку із характером роботи працює в іншому місті. Після рішення суду на її користь має наміри припинити трудові відносини з роботодавцем та проживати разом з трьома малолітніми дітьми в будинку своєї мами ОСОБА_10 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Разом з тим, судами установлено, що будинок ОСОБА_10 у Харківській області 1950-х років забудови таскладається із двох кімнат і в ньому разом з 
ОСОБА_10 також проживає інший онук.
Крім того, у судовому засіданні 20 квітня 2022 року в суді першої інстанції відповідно до статті 171 СК України малолітні діти сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 висловили свою думку щодо вирішення спору про місце їх проживання.
Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 пояснили, що вони бажають проживати з батьком, оскільки мати, залишивши їх, рідко відвідує. Зазначили, що проживаючи з батьком вони мають нормальні умови для навчання, відвідують школу, у них є друзі і вони не бажають змінювати умови та місце свого проживання. Малолітня дочка сторін ОСОБА_3 пояснила, що вона бажає проживати разом з двома батьками.
Відповідно до висновку від 11 липня 2022 року №1266 органу опіки та піклування Зарічненської селищної ради про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 доцільно визначити місце проживання малолітніх дітей з батьком ОСОБА_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Допитані у ході розгляду справи місцевим судом свідки ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , підтвердили, що ОСОБА_2 протягом останніх трьох років взагалі не вживає спиртні напої та є добрим господарем і дбайливим батьком.
Отже, встановлені судом обставини свідчать, що ОСОБА_2 піклується про дітей, діти забезпечені належним житловим приміщенням, де створені умови для належного їх виховання та розвитку.
З іншого боку, ОСОБА_1 не довела, що вона в змозі забезпечити дітям кращі умови, аніж надані батьком.
У контексті першочергового врахування інтересів дітей, які переважають над інтересами батьків, оцінивши належним чином надані учасниками спору докази, їх аргументи та заперечення, враховуючи тривалість проживання малолітніх дітей разом з батьком, їх прихильність до нього, тісний зв`язок із старшими братами та сестрами, забезпечення сталості їх соціальних зв`язків з батьком та у соціумі в цілому, добросовісне виконання батьком батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання, розвитку та навчання, а також відсутність обставин, які можуть негативно впливати на виховання дітей та розвиток, врахувавши думки дітей та висновок органу опіки і піклування, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами та обов`язками батьків, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що для збереження розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі доцільним є проживання дитини з батьком.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у разі, якщо діти будуть проживати разом з батьком, батьківські права ОСОБА_1 не будуть порушені та вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дітей у повному обсязі.
Крім того, кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 
від 28 квітня 2022 рокуу справі № 359/6726/20 (провадження 
№ 61-17922св21).
Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей з батьком у цій справі, суди надали належну оцінку доказам: кожному окремо та доказам у їх сукупності, досліджено висновок органу опіку та піклування нарівні з іншими доказами, враховано думку дітей та ставлення батьків до виконання ними батьківських обов`язків та інші обставини, що мають суттєве значення для вирішення справи, в результаті чого ухвалено законні та вмотивовані рішення.
З огляду на вказане є безпідставними доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом того, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо вона не буде відповідати і спряти захисту прав та інтересів дитини, оскільки суди надали належну оцінку всім наявним в матеріалах справи доказам у сукупності.
Доводи позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 щодо відсутності у ОСОБА_2 самостійного заробітку, наявності у нього тяжких хронічних захворювань (гепатит), алкогольної залежності не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.
Також необґрунтовані й доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції не надав жодної оцінки доводам позивачки щодо необхідності залучення психолога (незалежного спеціаліста для заслуховування думки дитини), оскільки як вбачається з журналу судового засідання 20 квітня 2022 року  психолог був присутній у судовому засіданні, в тому числі й під час заслуховування думки дитини.
Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17, провадження № 61-592св19, від 27 листопада 2019 року у справі 
№ 368/750/16-ц, провадження № 61-31705св18, від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18, провадження № 61-22623св19, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Таким чином, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі 
№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Зарічненського районного суду Рівненської області від 12 липня 
2022 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 жовтня 
2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович