ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2023 року
м. Київ
справа № 750/9135/21
провадження № 51-474км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,                                              
захисника                                                     ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),                
засудженої                                                   ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої                          ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційні скарги засудженої ОСОБА_7 та в її інтересах адвоката    ОСОБА_9 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року щодо 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Курган Російської Федерації, жительки АДРЕСА_1 , зареєстрованої за тією ж адресою, раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115  Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК та призначено їй покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.  
Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат, речових доказів і заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно з вироком та детально наведеними у ньому фактичними обставинами, 21 квітня 2021 року близько 23:30 ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за місцем свого мешкання ( АДРЕСА_1 ) під час раптово виниклого словесного конфлікту з ОСОБА_10 з мотивів особистих неприязних відносин, діючи з метою умисного протиправного заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно завдала одного удару ножем в ділянку життєво важливого органу ОСОБА_10 - печінку, чим спричинила йому тілесне ушкодження від якого він помер. Смерть останнього настала від масивної крововтрати, яка виникла внаслідок колото-різаного поранення з ушкодженням печінки та ворітної вени.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 13 жовтня 2022 року вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій і перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 119 цього Кодексу та призначити останній покарання із застосуванням статей 69, 75 зазначеного Кодексу. 
При цьому адвокат детально наводить аргументи невідповідності рішень судів попередніх інстанцій, положенням ст. 370 КПК. 
На переконання захисника, місцевий суд дав неправильну оцінку доказам, належним чином не вмотивував свого рішення та не здійснив повного аналізу всіх обставин кримінального провадження, що призвело до безпідставного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК.
Крім того, на думку адвоката, судами при призначенні покарання безпідставно не враховано обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 - з`явлення із зізнанням і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, надання медичної допомоги потерпілому після вчинення кримінального правопорушення, наявності онкохворої неповнолітньої дитини, батьків пенсіонерів, обставини, що на території України з 2022 року розпочалася повномасштабна війна.
Касатор уважає, що суд апеляційної інстанції порушень, допущених районним судом не усунув, апеляційний розгляд провів формально та необґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволені клопотання про повторне дослідження доказів, чим допустив порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК.
Зважаючи на викладене, адвокат стверджує про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства «поза розумним сумнівом».
Суть доводів засудженої аналогічна доводам, викладеним у касаційній скарзі адвоката ОСОБА_9 , поданої в її інтересах.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні засуджена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити, прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_8 заперечили проти задоволення касаційних скарг з наведенням відповідних мотивів. 

Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Оспорювання в касаційних скаргах установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до  тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилаються у своїх касаційних скаргах адвокат та засуджена, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційних скаргах. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком  місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінальному правопорушенні, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Зміст вироку узгоджується з положеннями ст. 374 КПК, зокрема п. 2 ч. 3 цієї статті.
Мотивуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на показання свідків, зміст яких докладно відобразив у вироці, та експерта, який підтвердив складені ним висновки судово-медичних експертиз. 
Також суд першої інстанції врахував наявні письмові докази, зокрема дані слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 , висновки експертиз, протоколу проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтролю особи від 21 травня 2021 року, а також дані отримані у ході проведення інших слідчих дій (огляди місця події,  речей і документів, аудіозаписів тощо).
Даючи оцінку вищенаведеним доказам, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, визнав їх належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують, визначені ст. 91 КПК, обставини, які підлягають доказуванню, не містять суперечностей, доповнюють один одного, та дійшов висновку про доведеність  винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 115 КК.
Водночас у касаційних скаргах не порушується питання про недопустимість доказів з огляду на ст. 87 КПК, а йдеться про їх неправильну оцінку, недостовірність та недостатність для висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення. 
Проте колегія суддів уважає надану оцінку доказам судами попередніх інстанцій правильною, зважаючи на таке.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.
Суди попередніх інстанцій врахували вказаний стандарт та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту. 
Згідно з фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими місцевим судом, між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на ґрунті вживання алкогольних напоїв стався конфлікт унаслідок якого ОСОБА_7 завдала ОСОБА_10 удару ножем, що мав наслідком смерть останнього.
За версією сторони захисту ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження через необережне зіткнення з ОСОБА_7 , яка в цей час тримала ніж. При цьому, остання не усвідомлювала, що спричинила ОСОБА_10 ножового поранення, яке б призвело до його смерті.
Проте, спростовуючи цю версію, суд першої інстанції врахував висновок судово-медичної експертизи від 04 червня 2021 року № 480 згідно з яким тілесне ушкодження у вигляді проникаючого в черевну порожнину колото-різаного поранення не могло утворитись внаслідок падіння (в тому числі неодноразового) з висоти власного зросту (як з попереднім наданням тілу прискорення так і без такого) з подальшим ударом об площину, виступаючі предмети.
Також судово-медичною експертизою встановлено глибину ранового каналу - орієнтовно 10 см.
Крім цього, суд звернув увагу на те, що згідно з висновком експерта від 27 липня 2021 року № 822 ушкодження печінки та ворітної вени не могло утворитися за обставин, на які вказувала ОСОБА_7 під час допиту в якості підозрюваної від 22 квітня  2021 року та у ході слідчих експериментів від 23 квітня та 08 липня 2021 року про те, що вістря ножа контактувало приблизно в нижній третині передньої черевної стінки (живота), що анатомічно може відповідати надлобковій, або нижній половині навколопупкової ділянки, оскільки експертизою встановлено, що, зважаючи на положення та кут направлення леза ножа, ушкодження анатомічно відповідає ділянці епігастрію.
У свою чергу допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11 роз`яснив складені ним висновки від 04 червня 2021 року № 480 та від 27 липня 2021 року № 822, підтвердив викладені в них мотиви і показав, що хід та напрямок раневого каналу відповідають положенню від леза ножа в момент заподіяння тілесного ушкодження потерпілому, проте, показання обвинуваченої щодо її положення, тримання нею ножа та положення потерпілого в момент заподіяння останньому тілесного ушкодження не відповідають ходу та напрямку ранового каналу, наявного у потерпілого, тобто за умов, вказаних обвинуваченою, хід та напрямок ранового каналу були б іншими, та ушкодження знаходилося б в іншій ділянці тіла.
Твердження сторони захисту про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не було жодних конфліктів спростовуються даними протоколу  огляду від 22 квітня 2021 року.
Так, предметом згаданого огляду є диск з аудіозаписом телефонної розмови між оператором відділу служби «102» ГУНП в Чернігівські області та ОСОБА_7 .
Зміст розмови недвозначно вказує на те, що між ОСОБА_7 і ОСОБА_10 був конфлікт на ґрунті вживання алкогольних напоїв у ході якого засуджена завдала потерпілому удару, який призвів до його смерті.
Більше того, під час зазначеної розмови ОСОБА_7 безпосередньо повідомила про те, що вона завдала своєму співмешканцю ОСОБА_10 удар ножем і він помер.
На наявність конфлікту між указаними особами, зокрема, у день події, вказують також дані протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи від 21 травня 2021 року.
Ці обставини були враховані судами попередніх інстанцій в повній мірі.
Посилання касаторів на показання свідка ОСОБА_12 який підтверджує те, що ОСОБА_7 намагалась надати ОСОБА_10 медичну допомогу, за обставин цього кримінального провадження, жодним чином не впливає на кваліфікацію дій засудженої, адже на момент прибуття вказаного свідка, ОСОБА_10 був вже мертвим.
Разом із цим, згідно з висновком експерта від 04 червня 2021 року № 480  після отримання тілесного ушкодження ОСОБА_10 міг здійснювати цілеспрямовані рухи, в тому числі рухатись на протязі короткого проміжку часу до втрати свідомості внаслідок крововтрати та за умов надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги прогноз щодо його життя міг бути більш благоприємним. 
Проте згідно зі встановленими фактичними обставинами ОСОБА_7 не вживала заходів для надання медичної допомоги безпосередньо після спричинення ОСОБА_10 колото-різаної рани, а почала повідомляти сусідам і компетентним органам про подію, що сталася вже після того як ОСОБА_10 помер.
Водночас ОСОБА_7 не могла не знати, що спричинила ОСОБА_13 тілесного ушкодження, оскільки ці обставини спростовані вищезгаданими доказами, яким дана належна правова оцінка судами попередніх інстанцій.
Щодо посилань засудженої та її захисника про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК, колегія суддів зазначає таке.
Доказування суб`єктивної сторони злочину досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) елементів суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, які підлягають доказуванню.
Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Суд повинен ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту психічного ставлення до вчиненого діяння і заподіяних наслідків у провадженнях щодо кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи. Питання про форму вини, яка характеризує вчинене діяння, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь та проявляється в способі вчинення діянь.
На відміну від умисного вбивства, вбивство з необережності має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
В контексті встановлення підстави кримінальної відповідальності, юридичної оцінки суб`єктивного ставлення до вчиненого, слід враховувати, що за ступенем конкретизації в свідомості суб`єкта передбачення можливості настання суспільно небезпечних наслідків виокремлюють визначений (пов`язаний із передбачення конкретного наслідку) і невизначений (альтернативний) умисли, коли свідомістю винного охоплюється можливість настання двох або більше альтернативних наслідків. При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний, кваліфікація здійснюється залежно від тих наслідків, які були фактично заподіяні, оскільки винний передбачав настання будь-якого з них і бажав або свідомо припускав їх настання.
За наявності умислу на заподіяння смерті проміжок часу до її настання, потенційна можливість врятувати потерпілому життя за умови втручання інших осіб із наданням відповідної допомоги, намагання викликати медичних працівників тощо на кваліфікацію дій винуватого не впливають. Небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини до її заподіяння.
З урахуванням викладеного та обставин кримінального провадження, яке є предметом розгляду, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК є правильною.
Доводи, викладені у касаційній скарзі адвоката ОСОБА_9 щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.
За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).
Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.
Водночас обов`язок апеляційного суду повторно дослідити докази виникає за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. Проте касатор не вказує, у чому саме полягає неповнота або порушення дослідження доказів під час судового розгляду в суді першої інстанції. При цьому незгода з оцінкою доказів, яку здійснив місцевий суд, не є підставою для повторного дослідження доказів.
На переконання колегії суддів, ці аргументи зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданню власної оцінки доказам та обставинам справи.
Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому аргументи сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.
Твердження адвоката ОСОБА_9 про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої не слушні.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається зі змісту судових рішень указані положення кримінального закону враховані в повній мірі і покарання, призначене ОСОБА_7 , в межах близьких до мінімальних є достатнім і справедливим.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і  постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому касаційні скарги засудженої та в її інтересах адвоката ОСОБА_9 слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 грудня 2021 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року щодоОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та в її інтересах адвоката ОСОБА_9 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                      ОСОБА_3