Постанова                   
Іменем України
 
07 квітня 2023 року
м. Київ
 
справа № 303/742/20
провадження № 61-21270св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Готри Т. Ю.,  Кондора Р. Ю., Мацунича М. В.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна.
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл майна.
 
Позов мотивувала тим, що з 27 липня 2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2017 року розірвано.
 
За період шлюбу вони спільно побудували житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, житловою площею 72,60 кв. м, у тому числі підвал - 80,30 кв. м, балкон - 4,70 кв. м та лоджія 3,80 кв. м.
 
Технічний паспорт на цей будинок було виготовлено 01 березня 2003 року, а 28 квітня 2008 року рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області за № 115 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів та затвердження актів прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва» було затверджено акт прийняття в експлуатацію вказаного житлового будинку.
 
Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке видане Управлінням міського господарства м. Мукачево Закарпатської області від 24 листопада 2008 року, вказаний житловий будинок зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 .
 
Зазначала, що спірний будинок будувався за час перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти, згоди з приводу поділу якого вони не дійшли.  Тому, позивач просила суд:
 
- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_1 на житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
- в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати право власності ОСОБА_2 на житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2020 року у складі судді Гутій О. В у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не довела факт будівництва спірного нерухомого майна за час шлюбу, оскільки земельна ділянка відповідачу була виділена до укладення шлюбу з позивачем та будівництво на ній спірного житлового будинку було розпочато відповідачем теж до укладення шлюбу і навіть, якщо його завершення відбулося вже після укладення шлюбу, то позивач не довела свою участь у спільних з відповідачем трудових та фінансових затратах у добудові об`єкта, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділу. Сам факт реєстрації 24 листопада 2008 року відповідачем права власності на спірний будинок за доведеності його побудови частково до укладення шлюбу з позивачем не дає суду підстав уважати, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
 
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 жовтня 2020 року скасовано.
 
Позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, житловою площею 72,60 кв. м, у тому числі підвал - 80,30 кв. м, балкон - 4,70 кв. м та лоджія 3,80 кв. м.
 
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, житловою площею 72,60 кв. м, у тому числі підвал - 80,30 кв. м, балкон - 4,70 кв. м та лоджія 3,80 кв. м.
 
В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнано право власності ОСОБА_2 на частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, житловою площею 72,60 кв. м, у тому числі підвал - 80,30 кв. м, балкон - 4,70 кв. м та лоджія 3,80 кв. м.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 22 061,00 грн та 5 500,00 грн за надання правової допомоги.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що розпочате відповідачем ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_1 будівництво спірного будинку завершено, здано в експлуатацію та здійснено державну реєстрацію під час перебування сторін у шлюбі, а тому вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів щодо будівництва спірного нерухомого майна за кошти, які належали відповідачу особисто. Спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , який заперечує його належність до спільної сумісної власності подружжя і сторони не домовилися про порядок поділу цього майна, тому позов ОСОБА_1 слід задовольнити та визнати спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за сторонами право власності за кожним на частину вказаного будинку.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.
 
26 квітня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 22 лютого 2021 року у справі № 756/2527/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та інших.
 
В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що на день укладення шлюбу спірний будинок був побудований повністю та виключно за кошти відповідача. Висновок оцінювача ОСОБА_3 від 15 січня 2020 року, яким оцінена ринкова вартість двоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, не має відношення до предмета позову - будинку загальною площею 155,50 кв. м, що побудований відповідачем та право власності на який зареєстровано на відповідача.
 
У період шлюбу відбувся факт здачі в експлуатацію будинку, що було здійснено виключно з метою отримання правовстановлюючих документів.
 
Доводи інших учасників справи
 
У травні 2022 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції є обґрунтованою, а тому касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд встановив, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 липня 2000 року, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 листопада 2017 року розірвано. Зазначене рішення суду набрало законної сили (т. 1 а. с. 10, 19).
 
Згідно із рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 15 жовтня 1997 року «Про надання земельних ділянок під індивідуальне будівництво» на підставі письмової згоди ОСОБА_4 дозволено переоформити технічну документацію на будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 (рішення виконкому № 140 від 17 липня 1991 року) на відповідача ОСОБА_2 (т. 1 а. с. 79).
 
Відповідно до акта відводу земельної ділянки від 18 жовтня 1997 року відповідачу ОСОБА_2 відведена в натурі земельна ділянка площею 600 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 80).
 
18 жовтня 1997 року управління архітектури та містобудування м. Мукачево надало відповідачу ОСОБА_2 дозвіл № 2 на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку на підставі генерального плану, затвердженого головним архітектором міста, договору на право забудови зі строком закінчення цих робіт до 18 жовтня 2001 року (т. 1 а. с. 81-83).
 
01 березня 2003 року КП «Мукачівське міське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на ім`я відповідача ОСОБА_2 виготовило технічний паспорт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено рік будівництва 2001 (т. 1 а. с. 14-16).
 
Згідно із довідкою, яка видана Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки ОСОБА_2 04 березня 2003 року за № 774, будинковолодіння, яке розташоване на АДРЕСА_1 , в інвентаризаційній справі є незареєстрованим (т. 1 а. с. 84).
 
23 листопада 2007 року ОСОБА_2 на підставі рішення 16-ї сесії 5-го скликання Мукачівської міської ради від 03 листопада 2007 року № 362 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0646 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 2110400000:01:013:0049 (т. 1 а. с. 161, 161А).
 
Згідно з архітектурно-технічним паспортом об`єкта архітектури, затвердженим відділом архітектури та містобудування Мукачівського міськвиконкому наказом від 29 травня 2008 року № 19, будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 є завершеним (т. 1 а. с. 17).
 
Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 22 квітня 2008 року № 115 «Про затвердження актів державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів та затвердження актів прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва», за заявами громадян, затверджені акти прийняття в експлуатацію об`єктів індивідуального будівництва, зокрема, будинок із житловою площею 72,60 кв. м, загальною площею 155,50 кв. м, крім того підвал площею 80,30 кв. м, балкон площею 4,70 кв. м, лоджія - 3,80 кв. м, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 13).
 
На підставі зазначеного рішення управлінням міського господарства м. Мукачево 24 листопада 2008 року відповідачу ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а. с. 11).
 
Згідно висновку про вартість житлового будинку, виготовленого оцінювачем ОСОБА_3 , встановлено, що станом на 15 січня 2020 року ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,80 кв. м, в тому числі підвал площею 80,30 кв. м, житловою площею 72,60 кв. м, становить 2 389 361,00 грн (т. 1 а. с. 22).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).
 
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
 
Відповідно до усталеної судової практики вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
 
Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно дочастини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
 
3гідно із частиною третьою цієї статті, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
 
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).
 
Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
 
Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна).
 
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 205/6009/18(провадження № 61-526св21).
 
Згідно із архітектурно-технічним паспортом об`єкта архітектури, затвердженим відділом архітектури та містобудування Мукачівського міськвиконкому наказом від 29 травня 2008 року № 19, будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_1 здійснювалося з 1997 року по 2007 рік, тобто під час перебування сторін у шлюбі (т. 1 а. с. 17).
 
Крім того, з матеріалів справи відомо, а також встановлено судом, що розпочате відповідачем ОСОБА_2 до укладення шлюбу з позивачем ОСОБА_1 будівництво спірного будинку завершено, здано в експлуатацію та здійснено державну реєстрацію за час перебування сторін у шлюбі (т. 1 а. с. 11, 13).
 
Тому, обґрунтований є висновок суду апеляційної інстанції про те, що вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
 
Також, апеляційний суд встановив, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів щодо будівництва спірного нерухомого майна за кошти, які належали відповідачу особисто.
 
Зважаючи на те, що спірне нерухоме майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 , який заперечує його належність до спільної сумісної власності подружжя і сторони не домовилися про порядок поділу цього майна, тому апеляційний суд правильно зазначив, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити та визнати спірний житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу цього нерухомого майна визнати за сторонами право власності за кожним на частину вказаного будинку.
 
Доводи скаржника про те, що висновок оцінювача ОСОБА_3 від 15 січня 2020 року, яким визначена ринкова вартість двоповерхового житлового будинку загальною площею 235,80 кв. м, не має відношення до предмета спору - будинку загальною площею 155,50 кв. м, Верховний Суд відхиляє, оскільки за матеріалами спору відомо, що 235,80 кв. м - площа з урахуванням приміщень, не включених до загальної площі, що відображено у експлікації до плану будинку (т. 1 а. с. 15).
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, від 22 лютого 2021 року у справі № 756/2527/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                     А. І. Грушицький

                                                                                                     І. В. Литвиненко

                                                                                                                                     Є. В. Петров