ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
10 травня 2023 року
м. Харків
справа № 638/6513/22
провадження № 22-ц/818/535/23
провадження № 22-ц/818/572/23
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , 
треті особи - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «На канікули Україна»,
розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «На канікули Україна» про стягнення безпідставно набутих коштів за апеляційними скаргами представника Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Муха Катерини Борисівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2023 року, під головуванням судді Семіряд І.В.,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «На канікули Україна» про стягнення безпідставно набутих коштів. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року позов ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженої відповідальністю «На канікули Україна» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти у сумі 18 000 грн, три відсотки річних – 371,34 грн, інфляційні втрати – 3835,10 грн, пеню – 3244,93 грн, а всього 25451 грн 37 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь Держави судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 904 грн 10 коп.
Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Головко Аліни Ігорівни про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженої відповідальністю «На канікули Україна» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи – підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 4000 (чотири) грн. В задоволенні іншої частини заяви відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвокат Муха Катерина Борисівна просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, а також вирішити питання щодо судових витрат. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що у середні січня 2022 року до ФОП ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_3 з метою організації їх спільного відпочинку із донькою. Було досягнуто згоди щодо періоду поїздки, варіанту перевезення, готелю, вартості та інших умов туру. Нею було заброньовано для двох дорослих тур до Праги. 19.01.2022 року на рахунок ФОП ОСОБА_2 надійшла оплата у розмірі 18 000 грн з призначенням платежу «за туристичні послуги». З цього ж рахунку відповідач і здійснила оплату за авіаквитки та готель, а трансфер ОСОБА_2 сплачувала через особисту картку. 24.02.2022 року на території України введено воєнний стан, у зв`язку з чим пасажирські авіаперевезення з території України призупинено. Відповідач почала займатись питанням повернення коштів позивачу. На офіційному сайті авіакомпанії МАУ можна було заповнити форму для отримання промокоду на суму вартості вже сплачених авіаквитків. Через деякий час авіакомпанія надіслала ОСОБА_2 ваучер на суму, яку сплачено за квитки на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з можливістю використання ці кошти протягом двох років на будь- які інші авіаквитки. Вказані ваучери відповідач направила ОСОБА_3 засобами електронного зв`язку. ФОП ОСОБА_2 фактично надала посередницьку послугу з бронювання та купівлі авіаквитків у авіакомпанії МАУ, посередницьку послугу з бронювання номеру у готелі через ТОВ «На канікули України» та посередницьку послугу з бронювання трансферу. Отже, саме позивач повинен довести факт неналежного виконання договору про надання туристичних послуг та наявність вини у діях відповідача, що стали підставою для неможливості належного здійснення поїздки за оплаченим туром. На думку відповідача, вона є неналежним відповідачем, оскільки саме авіаперевізник має обов`язки стосовно відшкодування шкоди пасажирам за скасування рейсів, а ніяк не туроператор. Окрім того, грошові кошти у розмірі вартості туристичної послуги, яку мав надати туроператор, підлягають стягненню саме з нього. Представником відповідача в апеляційній скарзі наголошено, що позивач уклав з відповідачем на користь третіх осіб договір. Отже вважає, що саме авіаперевізник та туроператор, на рахунок яких перераховані кошти, є належними відповідачами. У зв`язку з чим відповідач просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі представник Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвокат Муха Катерина Борисівна також просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати додаткове рішення суду першої інстанції і відмовити в задоволенні заявлених вимог щодо витрат на правову допомогу. 
Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що представником позивача не надано на розгляд суду порядку обчислення адвокатського гонорару (погодинної оплати або фіксованого розміру), чим порушено вимоги ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – ОСОБА_7 просить рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України – в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність між позивачем та відповідачем певних домовленостей з приводу подорожі позивача без укладення договору на туристичне обслуговування і без надання належної інформації про туристичний продукт та особу, що його сформувала, без надання відповідного ваучера (путівки) вказує на безпідставність отримання відповідачем від позивача коштів, що свідчить про відсутність правової підстави для набуття або збереження відповідачем грошових коштів позивача; вказані кошти відповідач набув за рахунок позивача (потерпіла особа); вказані дії відповідача з набуття коштів позивача спричинили останньому шкоду у вигляді погіршення його майнового стану на суму коштів, що були внесені відповідачеві згідно квитанції №0.0.2425494900.1, а отже наявні всі ознаки безпідставності отримання відповідачем майна позивача. Доводи відповідача з приводу того, що він, як турагент, перерахував спірні кошти на рахунок туроператора ТОВ «На канікули України» та АТ «МАУ», а тому ці кошти не можуть бути стягнуті з відповідача не заслуговують на увагу, оскільки для стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України обставини подальшого відчуження безпідставного набутого майна (гроші, речі визначені родовими ознаками) не має правового значення, так як судом встановлено факт безпідставного набуття коштів саме відповідачем, що вчинено за відсутності договірних відносин позивача як з відповідачем так і з будь якими іншими третіми особами, внаслідок не укладення договору на туристичне обслуговування.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи відповідає не в повній мірі. 
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, регулюються положеннями Цивільного кодексу України, зокрема Розділом I «Загальні положення про зобов`язання», Розділом II «Загальні положення про договір», Главою 63 «Послуги. Загальні положення», Законом України «Про туризм» та Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина 1 статті 611 ЦК України).
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про туризм» учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність.
Суб`єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність (далі – суб`єкти туристичної діяльності), є: туристичні оператори (далі – туроператори) – юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти (далі – турагенти), а також фізичні особи – суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг.
За договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Договір на туристичне обслуговування укладається в письмовій чи електронній формі відповідно до закону (частини перша - третя статті 20 Закону України «Про туризм»).
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 19.01.2022 року ОСОБА_8 перераховано ФОП ОСОБА_2 18 000,00 грн, призначення платежу «за туристичні послуги, ОСОБА_1 », що підтверджується квитанцією №0.0.2425494900.1 (а.с.7).
Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань №248011214883 підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрована як фізична – особа підприємець. Вид економічної діяльності: 79.11 – діяльність туристичних агентів (основний), 79.90 – надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність, 82.99 – надання інших допоміжних комерційних послуг (а.с.18-19).
З копії субагентського договору №0459-НКУ від 16.02.2016 року вбачається, що туристичний агент – ТОВ «НА канікули Україна», що діє від імені та за дорученням туроператорів на підставі агентських договорів, в особі директора Пилипенко Д.А., що діє на підставі статуту, іменований в подальшому турагент з одного боку та ФОП ОСОБА_2 в особі ОСОБА_2 з іншого боку уклали договір (а.с.65-72).
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про туризм» суб`єкт підприємницької діяльності, який отримав ліцензію на туроператорську діяльність, має виключне право на надання послуг з оформлення документів для виїзду за межі України. Туроператор може здійснювати також і турагентську діяльність.
Зі змісту вказаної норми закону слідує, що виключно суб`єкт підприємницької діяльності, який отримав ліцензію на туроператорську діяльність, має виключне право на надання послуг з оформлення документів для виїзду за межі України.
Як встановлено судом відповідач по справі 16.02.2016 року уклав з ТОВ «На канікули Україна» субагентський договір №0459-НКУ, відповідно до умов якого турсубагент зобов`язується за винагороду надати послуги турагенту з реалізації турпродукту, сформованого туроператором, шляхом укладення договорів на туристичне обслуговування від імені туроператорів, а також здійснювати фактичні дії, визначені договором, із забезпечення надання відповідним Туроператорами турпродукту туристам. За цим договором турсубагент також має право за винагороду надавати послуги турагенту з реалізації споживачам інших товарів і послуг (авіаквитки, бронювання готелів тощо) від імені та за рахунок фізичних осіб – підприємців, а також юридичних осіб, з якими турагент уклав відповідні агентські договори (п. 2.1 субагентського договору). Договір набув сили з моменту його підписання та діє протягом одного року. Якщо жодна із сторін протягом тридцяти календарних днів до закінчення строку дії договору не повідомить в письмовій формі іншу сторону про свій намір припинити дію договору, строк його дії продовжується на наступний календарний рік на попередніх умовах. Пролонгація строку дії договору на зазначених умовах може бути здійснена без обмежень кількості разів (п. 12.1).
По спливу строку вказаного договору відповідач, відповідно до заявки про приєднання до Агентського договору ТОВ «Тревел Профешнл Груп», з 12.03.2018 року приєднався до Агентського публічного договору на безстроковій основі (а.с. 72, 83).
У розділі субагентського договору «терміни договору» визначено, зокрема, що турист – особа, яка здійснює або має намір здійснити подорож до іншої країни з не забороненою законодавством країни перебування метою на термін від 24 годин до одного року без здійснення будь-якої оплачуваної діяльності та із зобов`язанням залишити країну або місце перебування в зазначений термін.
В цьому ж розділі визначено поняття «договір на туристичне обслуговування» - договір за яким туроператор зобов`язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста або юридичної особи – замовника) комплексу туристичних послуг.
П. 3.1. субагентського договору передбачає, що на підставі договору турсубагент укладає договір на туристичне обслуговування від імені та в інтересах туроператора виключно у формі, встановленій туроператором
Таким чином, ФОП ОСОБА_2 , в розумінні ч. 2 ст. 5 Закону України «Про туризм» та наведених пунктів укладеного з ТОВ «На канікули Україна» договору, являється турагентом ТОВ «На канікули Україна».
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ФОП ОСОБА_2 19.01.2022 року прийняла від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 18 000,00 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.2425494900.1, призначення платежу у квитанції зазначено «за туристичні послуги, ОСОБА_1 », (а.с.7).
На підставі проведення оплати послуг ФОП ОСОБА_2 видано ОСОБА_3 ваучер 9179264313523 (а.с.9).
Згідно зі ст. 23 Закону України «Про туризм», ваучер це форма письмового договору на туристичне або на екскурсійне обслуговування, яка може використовуватися відповідно до цього Закону.
У договорі на туристичне обслуговування, укладеному шляхом видачі ваучера, мають міститися такі дані: найменування та місцезнаходження суб`єкта туристичної діяльності, номер ліцензії на відповідний вид діяльності, юридична адреса; прізвище, ім`я (по батькові) туриста (при груповій поїздці прізвища, імена (по батькові) членів групи); строки надання і види туристичних послуг, їх загальна вартість; назва, адреса та номер телефону об`єкта розміщення, його тип та категорія, режим харчування; розмір фінансового забезпечення відповідальності туроператора (турагента) або межі відповідальності суб`єкта туристичної діяльності за договором агентування; інші дані, обумовлені характером угоди, складом групи тощо; дата видачі ваучера.
Отже, ваучер є формою письмового договору на туристичне обслуговування, який повинен містити реквізити, що необхідні для його ідентифікації як відповідного договору.
Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №148/1571/16-ц.
Відповідно до п. 1.2. Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, затвердженої наказом Держтурадміністрації №50 від 06.06.2005 року, ваучер - документ, який є підставою і гарантією для отримання туристом оплаченої послуги або комплексу послуг у суб`єкта туристичної діяльності, що надає послуги. У разі замовлення туристом послуг у різних суб`єктів туристичної діяльності турист отримує ваучери в кількості, пропорційній кількості суб`єктів туристичної діяльності.
Судом першої інстанції зазначено, що зі змісту наданого позивачу ваучеру на готель № 9179264313523 вбачається, що останній також не містить обов`язкових реквізитів, які зможуть ідентифікувати його як договір на туристичне обслуговування, а саме не містить: повного найменування, місцезнаходження, номеру ліцензії та юридичної адреси суб`єкта туристичної діяльності. Натомість, замовником послуг у ваучері вказано: NА ОСОБА_9 (NА KANIKULY UKRAINE КIЕV), розміру фінансового забезпечення відповідальності туроператора (турагента) або межі відповідальності суб`єкта туристичної діяльності за договором агентування; підтвердження сплаченої туристом суми за туристичні послуги у відповідному розмірі; дати видачі ваучера; страховика, що здійснює обов`язкове та/або добровільне страхування туристів за бажанням туриста, інших ризиків, пов`язаних з наданням туристичних послуг; правил в`їзду до країни (місця) тимчасового перебування та перебування там; вартості туристичного обслуговування і порядку оплати; форми розрахунку, а отже, виданий турагентом позивачу документ взагалі не містить жодних ідентифікаційних ознак. 
Погодитись з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, судова колегія не може виходячи з наступного.
Факт видачі на ім`я ОСОБА_3 ваучеру (який є самостійною формою письмового договору у визначенні ст. 23 Закону України «Про туризм»), в якому зазначені: найменування та місцезнаходження суб`єкта туристичної діяльності; прізвище, ім`я (по батькові) туриста (при груповій поїздці прізвища, імена (по батькові) членів групи); строки надання і види туристичних послуг; назва, адреса та номер телефону об`єкта розміщення, його тип та категорія, режим харчування; інші дані, обумовлені характером угоди, складом групи тощо визнаються сторонами по справі. 
Копія ваучеру міститься в матеріалах справи (т.1 а.с. 9).
Разом з тим позивач у позовній заяві зазначав, що внаслідок військової агресії Російської Федерації, що розпочалася 24.02.2022 року та введенням військового стану було скасовано усі рейси авіакомпаній, що унеможливило здійснення запланованої подорожі.
Натомість під час перемовин з приводу перенесення подорожі на осінь 2022 року сторони не досягли згоди.
Зі змісту пояснень сторін та письмових доказів, що надані в судовому засіданні в суді першої інстанції вбачається, що позивачем та відповідачем було досягнуто згоди, щодо усіх істотних умов договору.
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що в розумінні наведених вище норм ЦК України та ст. 20 Закону України «Про туризм», вказаний договір є укладеним, оскільки сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору.
Виданий відповідачкою ваучер, хоча і не в повній мірі, відповідає вимогам Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, проте не свідчить про неукладення договору про надання туристичних послуг, оскільки містить всі істотні умови укладеного між сторонами договору. 
Зі змісту ч. 1 ст. 20 Закону України «Про туризм» вбачається, що турист набуває обов`язку оплатити туристичний продукт виключно той, який передбачений умовами договору на туристичне обслуговування (туристичний продукт надається туроператором за замовленням туриста), а тому будь яке позадоговірне набуття коштів туроператором/турагентом від особи (яка до укладення договору на туристичне обслуговування туристом не вважається) на переконання суду повинно вважатись безпідставним.
Як встановлено ч. 14 ст. 20 Закону України «Про туризм» права і обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також цим Законом.
Пунктом 7.1 субагентського договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за договором однією із сторін, сторона, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п. 7.1.13 субагентського договору – турсубагент несе повну відповідальність за укладення договору на туристичне обслуговування у формі, встановленій туроператором.
Позивач просив стягнути на його користь з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України грошові кошти у сумі 18 000 грн, 3% річних, інфляційні витрати та пеню.
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами Глави 83 ЦК України.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1,2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава згодом відпала.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 року у справі № 6 100 цс 15, а також у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 367/6344/16 ц.
Судова колегія зазначає, що встановлення у справі неповної відповідності ваучеру вимогам п. 1.2. Інструкції про порядок оформлення ваучера на надання туристичних послуг та його використання, затвердженої наказом Держтурадміністрації №50 від 06.06.2005 року не свідчить про неукладання сторонами договору про надання туристичних послуг.
Натомість такий договір не був реалізований з причини введення на території України військового стану у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації.
У зв`язку з чим, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем коштів в сумі 18 000,00 грн на підставі ст. 1212 ЦК України.
Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, судова колегія виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойка (пеня) штраф, то вона підлягає стягненню у повному розмірі незалежно від відшкодування збитків.
Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З урахуванням того факту, що сторонами наголошувалось, що договір про надання туристичних послуг не було виконано у зв`язку із введенням військового стану в Україні, судова колегія не вбачає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правничу (правову) допомогу, судова колегія зазначає, наступне.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходи з того, що керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановлено, що розмір гонорару, визначений позивачем та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони.
Такі висновки суду в повній мірі відповідають вимогам закону, з огляду на таке. 
Представником відповідача ФОП ОСОБА_2 – ОСОБА_10 до суду першої інстанції було подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, в якому зазначено, що умови договору про надання правової допомоги від 12.10.2022 року, який надано представником позивача, не містить порядку обчислення гонорару адвоката, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення. Тобто матеріали справи не містять будь- якого розрахунку на підтвердження обсягу виконаної адвокатом – представником позивача роботи. Вимоги позивача щодо стягнення «гонорару успіху» не є розумними, неминучими та необхідними, оскільки будь-яких угод, додатків до даного договору щодо узгодження розміру гонорару успіху позивачем не надано. У зв`язку з чим представник відповідача просив відмовити у задоволені заяви про стягнення витрат на правову допомогу.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з частиною першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.
До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.
Крім того, суд апеляційної інстанції, враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну «фактично понесені» витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними». З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Тогджу проти Туреччини», заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; «Начова та інші проти Болгарії», заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; «Імакаєва проти Росії», заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; «Карабуля проти Румунії», заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; «Бєлоусов проти України», заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 року.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Так, матеріали справи свідчать, що заявником надано до суду докази понесених витрат на оплату юридичної допомоги, на загальну суму 14450 грн, на підтвердження чого додано: копію договору про надання правової допомоги від 12.10.2022 року, який укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , акт приймання – передачі послуг від 10.11.2022 року та акт приймання – передачі послуг від 11.01.2023 року.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
На підтвердження наданих в акті від 10.11.2022 року зазначено найменування послуг: консультація, аналіз документів, що регулюють взаємовідносини сторін, збирання та систематизація доказів, вартість – 1000 грн, складання та направлення на адресу ТОВ «На канікули Україна» адвокатського запиту, вартість – 500 грн, підготовка позовної заяви та систематизації позовних матеріалів – 3000 грн, підготовка та подання (розсилка) позовних матеріалів та процесуальних документів – 500 грн, складання та подання до суду клопотання про опитування ТОВ «На канікули Україна» в якості свідка – 500 грн.
Таким чином актом виконаних робіт від 10.11.2022 року передбачено, що ОСОБА_1 повинен сплатити за надання правової та правничої допомоги 14 450,00 грн.
Частиною 6 та 7 ст. 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Дослідивши матеріали справи та зміст поданих представником позивача документів, суд дійшов обгрунтованого висновку про неспівмірність наданого адвокатом обсягу послуг (представництво інтересів позивача у судовому засіданні, складання та подання клопотання про виправлення описки, гонорар адвоката за досягнення позитивного результату при вирішенні справи у розмірі 10% від суми присуджених на користь позивача грошових витрат) з їх вартістю (14 450,00 грн.), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг, а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. 
З урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вірно визначив розмір витрат на правничу допомогу в сумі 4 000 грн.
Підстав для зменшення визначеного судом розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів не вбачає.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія приходить до висновку, що додаткове рішення слід залишити без змін.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.
З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що рішення суду Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року підлягає зміні, в частині мотивів задоволення позову про стягнення 18 000 грн. В частині вимог про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені слід відмовити. 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме: на 64 ,40 % (з 27 937,56 грн. на 18 000 грн.), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 639,11 грн. (64,40 % від 992,40 грн.).
Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 70,72 %, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ФОП ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 052,74 грн. (70,72 % від 1 488,60 грн.).
Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимг ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" судовий збір на користь ФОП ОСОБА_2 підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що відповідає вимогам ч. 6 ст. 141 ЦПК України у розмірі 413,63 грн (1052,74 грн-639,11 грн).
Керуючись ст.ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,–
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Муха Катерини Борисівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 січня 2023 року – змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 щодо стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат та пені рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Апеляційну скаргу представника Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 адвоката Муха Катерини Борисівни додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2023 року– залишити без задоволення.
Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 січня 2023 року залишити без змін.
Компенсувати Фізичній особі підприємцю ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 413,63 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                                               О.В. Маміна
Судді:                                                                                            Н.П. Пилипчук
                                                                        О.Ю. Тичкова