Постанова
іменем України 
29 червня 2023 року
м. Київ
справа № 693/322/21 
провадження № 51-4170 км 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                                         ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                       ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                            ОСОБА_5 
захисника (в режимі відеоконференції )                       ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021255370000070 від 13 березня 2021 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.
Цим же рішенням суду першої інстанції вирок Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року ухвалено виконувати самостійно.
Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на проведення експертизи в сумі 980,7 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_7 було визнано винуватим у тому, що він, будучи судимим Жашківським районним судом Черкаської області 02 грудня 2020 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в період іспитового строку, 12 березня 2021 року приблизно о 18:30, керуючи автомобілем марки «OPEL ASTRA G», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , будучи зупиненим поліцейськими відділу поліції № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області на проїзній частині, поряд з будівлею № 19 по вул. Захисників України в м. Жашкові Черкаської області у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху України, на вимогу поліцейського пред`явити посвідчення водія, діючи з прямим умислом, з метою викликати у поліцейських уявлення про справжність пред`явленого посвідчення водія, пред`явив інспектору ОСОБА_8 підроблений документ - посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим його використав.
Вироком Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК України до остаточного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Доповнено вступну частину вироку суду першої інстанції даними про те, що ОСОБА_7 є уродженцем м. Тетіїв Київської області та українцем. Доповнено резолютивну частину вироку суду першої інстанції даними про те, що процесуальні витрати на проведення судової експертизи у сумі 980,7 грн підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь держави.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни. 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить вирок суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
На обґрунтування своїх вимог засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України, зазначає, що судовий розгляд в суді апеляційної інстанції було проведено з грубим порушенням його невід`ємного права на захист. Зокрема, засуджений стверджує, що призначений йому на безоплатній основі адвокат ОСОБА_10 належним чином не виконував свої обов`язки з надання правової допомоги, оскільки протягом судового розгляду жодного разу з ним не зустрівся та не ознайомився з матеріалами справи, що, на думку засудженого, свідчить про формалізм призначення такого адвоката та його повну незацікавленість і некомпетентність в ході розгляду справи. Водночас засуджений звертає увагу на те, що він неодноразово звертався до суду з клопотанням про залучення професійного адвоката на платній основі, однак суд апеляційної інстанції йому необґрунтовано відмовив, чим допустив істотне порушення вимог процесуального закону, що, на думку ОСОБА_7 , є безумовною підставою для скасування рішення суду. 
Крім того, засуджений вказує, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції здійснювався без його безпосередньої участі, оскільки він приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Разом з тим засуджений зауважує, що в судовому засіданні, ним було заявлено три клопотання, зокрема, щодо застосування до нього положень ст. 74 КК України та відкладення судового засідання з метою залучення адвоката ОСОБА_11 , однак суд апеляційної інстанції розглянув лише клопотання щодо звільнення його від покарання, при цьому помилково зазначив про те, що клопотання стосувалось застосування положень ст. 49 КК України.
Також у своїй касаційній скарзі засуджений, посилаючись на положення п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, стверджує, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції здійснювався незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя ОСОБА_12 раніше вже приймав участь у розгляді кримінального провадження стосовно нього ( ОСОБА_7 ). При цьому зауважує, що апеляційна скарга, в супереч вимогам ч. 3 ст. 35 КПК України, повторно була скерована до судді ОСОБА_12 , що, на думку засудженого, є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки повторна участь судді, з огляду на вказану норму КПК України, є недопустимою.
Одночасно засуджений зазначає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи йому більш суворе покарання, не дотримався вимог ст. 65 КК України. Так, на переконання засудженого, суд апеляційної інстанції, врахувавши наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, не встановивши обтяжуючих покарання обставин, а також врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального провадження, безпідставно застосував найбільш суворий з усіх видів покарання за ч. 4 ст. 358 КК України та не обґрунтував свого рішення щодо неможливості призначення більш м`якого покарання, передбаченого санкцією вказаної норми кримінального закону. Разом з тим, на думку засудженого ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що останній має постійне місце роботи, повторно пройшов курси навчання, відкрив заново категорії «В» і «С» та офіційно працює водієм, позитивно характеризується та добровільно і у повному обсязі сплатив призначений вироком суду першої інстанції штраф. 
На зазначену касаційну скаргу прокурор ОСОБА_13 подала заперечення, в яких, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів касаційної скарги засудженого, просить вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а подану касаційну скаргу - без задоволення. 
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник  ОСОБА_6 , підтримав касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 та просив її задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги засудженого та просила вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені у касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПКУкраїни підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 358 КК України у касаційній скарзі засудженого не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 вказує, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, з огляду на положення ч. 3 ст. 35, п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України, здійснювався незаконним складом суду.
Однак колегія суддів з такою позицією засудженого не погоджується з огляду на таке.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду, з огляду на пункт 1 статті 6 Конвенції має визначатися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: «Фей проти Австрії», «Веттштайн проти Швейцарії»).
Оскаржуючи вирок суду апеляційної інстанції, засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі, на переконання колегії суддів, не наводить об`єктивних чи суб`єктивних критеріїв, які б свідчили про упередженість чи зацікавленість  головуючого судді ОСОБА_12 .
При цьому, як убачається з доданої до касаційної скарги засудженого копії ухвали Черкаського апеляційного суду від 18 квітня 2022 року, колегією суддів у складі головуючого судді ОСОБА_12 , суддів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження № 12019250130000396 від 25 серпня 2019 року, було переглянуто ухвалу Жашківського районного суду Черкаської області від 02 лютого 2022 року про відмову у задоволенні клопотання начальника Уманського РС №1 філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській області про звільнення ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року за ч. 1 ст. 286 КК України. За результатом судового розгляду у задоволенні апеляційної скарги захисника було відмовлено.
Положеннями ст. 76 КПК України встановлено підстави недопустимості повторної участі судді у кримінальному провадженні, зокрема, визначено, що суддя не має права брати участі у кримінальному провадженні, яке він розглядав в судах інших інстанцій.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що ухвалення суддею ОСОБА_12 судового рішення від 18 квітня 2022 року в порядку виконання вироку в іншому кримінальному провадженні (№ 12019250130000396 за ч. 1 ст. 286 КК України) стосовно ОСОБА_7 , з огляду на положення статей 75, 76 КПК України, не виключало можливості його участі в апеляційному перегляді вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 24 травня 2021 року, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України у кримінальному провадженні № 12021255370000070 від 13 березня 2021 року.
Що стосується доводів засудженого про те, що апеляційний розгляд здійснювався з порушенням вимог ч. 3 ст. 35 КПК України, то Верховний Суд вважає їх необґрунтованими, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, суддя ОСОБА_12 був визначений головуючим суддею суду апеляційної інстанції у даному кримінальному провадженні відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 22 червня 2021 року.
Водночас Суд звертає увагу, що в рамках даного кримінального провадження захисником ОСОБА_16 було заявлено відвід головуючому судді ОСОБА_12 з підстав, передбачених ч. 3 ст. 35, п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України. При цьому вказана заява про відвід, відповідно до ухвали Черкаського апеляційного суду від 01 червня 2022 року була належним чином розглянута та залишена без задоволення, у зв`язку з тим, що зазначені в ній доводи не знайшли свого підтвердження в ході її розгляду.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_7 не спростовують обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції в цій частині.
Будь-яких інших доводів щодо неможливість участі головуючого судді ОСОБА_12 у цьому кримінальному провадженні, засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі не наводить.
За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав, які б свідчили про те, що судовий розгляд в суді апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_7 здійснювався незаконним складом суду. 
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що під час апеляційного розгляду було порушено його право на захист, на переконання Суду, є необґрунтованими, виходячи з наступного. 
Так, право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Забезпечення права на захист відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження. Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості дати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами кримінального процесуального закону, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, інтереси ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції представляв адвокат ОСОБА_16 . 
Разом з тим, як було встановлено судом апеляційної інстанції, захисник ОСОБА_16 у судові засідання суду апеляційної інстанції не з`являвся, а лише подавав заяви про відкладення апеляційного розгляду з різних підстав, внаслідок чого ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 травня 2022 року було доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Черкаській області призначити обвинуваченому ОСОБА_7 іншого адвоката для здійснення захисту за призначенням.
Відповідно до доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16 травня 2022 року № 023-0000519 обвинуваченому ОСОБА_7 було призначено захисника ОСОБА_10 . 
У судовому засіданні від 01 червня 2022 року обвинувачений ОСОБА_7 подав заяву про відмову від захисника ОСОБА_10 , посилаючись на те, що останній належним чином не виконує свої обов`язки захисника, оскільки станом на день судового засідання адвокат з ним не спілкувався та не узгодив стратегію захисту. При цьому обвинувачений також заявив клопотання про відкладення судового розгляду з метою залучення іншого захисника на платній основі.
В ході прослуховування технічного запису вказаного судового засідання колегія суддів встановила, що захисник ОСОБА_10 на запитання головуючого повідомив, що з матеріалами кримінального провадження він ознайомився та готовий приймати участь у судовому засіданні. В подальшому колегія суддів суду апеляційної інстанції, за результатом розгляду заяви ОСОБА_7 про відмову від захисника, оголосила перерву з метою надання часу для спілкування обвинуваченого із захисником. Після відновлення судового засідання, судом апеляційної інстанції було відкладено судовий розгляд на іншу дату з метою надання ОСОБА_7 часу для залучення нового захисника. При цьому судом було роз`яснено обвинуваченому, що з метою запобігання затягування судового розгляду, останній до наступного судового засідання має укласти договір про надання правової допомоги із захисником.
Однак 02 листопада 2022 року (фактично через 5 місяців) у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подав до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду через необхідність укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_11 .
Суд апеляційної інстанції, заслухавши думку учасників судового процесу, зокрема, і пояснення ОСОБА_7 , який зазначав обставини, за яких він не бажав щоб його інтереси представляв захисник ОСОБА_10 , відмовив у задоволенні вказаного клопотання обвинуваченого, обґрунтовуючи свою позицію тим, що процесуальна поведінка ОСОБА_7 щодо вирішення питання залучення захисника, направлена виключно на затягування судового розгляду, оскільки апеляційне провадження триває більше року та у обвинуваченого було достатньо часу для укладення договору із новим захисником на платній основі, однак останній таким правом не скористався. При цьому суд апеляційної інстанції також зауважив про відсутність підстав, які б свідчили про те, що адвокат ОСОБА_10 неналежним чином виконує свої професійні обов`язки як захисник, а тому, з огляду на вказане, не знайшов підстав для відкладення судового розгляду та призначення обвинуваченому нового адвоката.
Питання ефективності захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в установлений законом спосіб.
Приймаючи до уваги вищезазначене, а також враховуючи, що: 
- 01 червня 2022 року клопотання ОСОБА_7 про надання йому часу для залучення захисника на платній основі було задоволено та фактично надано строк для вирішення цього питання; 
- 02 листопада 2022 року суд апеляційної інстанції належним чином розглянув клопотання обвинуваченого про відкладення судового розгляду через необхідність укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_11 та, заслухавши думку учасників процесу, обґрунтовано відмовив у його задоволенні, в тому числі з огляду на те, що обвинувачений, під час тривалого апеляційного розгляду, не був позбавлений можливості самостійно залучити захисника або звернутися до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги для заміни призначеного адвоката,
то доводи касаційної скарги ОСОБА_7 про порушення його права на захист, із зазначених підстав, на переконання Суду, є необґрунтованими.
Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, в порушення вимог процесуального закону, здійснювався без його безпосередньої участі, на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до ухвали Черкаського апеляційного суду від 28 березня 2022 року, приймав участь у апеляційному розгляді в режимі відеоконференції. При цьому матеріали кримінального провадження не містять скарг або заяв обвинуваченого про те, що він заперечував щодо проведення апеляційного розгляду в режимі відеоконференції.
Разом з тим колегія суддів зауважує, що в рамках даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 не було застосовано запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому останній не був позбавлений можливості за власним бажанням безпосередньо прибути до Черкаського апеляційного суду для участі у судовому розгляді. 
За таких обставин Верховний Суд не вбачає обґрунтованих підстав які б свідчили про порушення під час апеляційного розгляду права ОСОБА_7 на захист, а тому касаційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Крім того, колегія суддів також не погоджується і з доводами касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що судом апеляційної інстанції не було вирішено заявлені ним клопотання.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні від 02 листопада 2022 року звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотаннями про звільнення його від покарання на підставі ч. 4 ст. 49, ст. 74 КК України, а також про відкладення апеляційного розгляду через необхідність укладення договору про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_11 . При цьому клопотання про відкладення судового засідання з метою залучення нового захисника, як було зазначено вище, суд апеляційної інстанції розглянув у повному обсязі, та обґрунтовано відмовив у його задоволенні.
Що ж стосується клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від покарання, то Черкаський апеляційний суд ухвалою від 02 листопада 2022 року залишив його  без задоволення, належним чином мотивувавши своє рішення. 
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що у своєму клопотанні ОСОБА_7 ставить питання про звільнення його від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за яке він засуджений вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року в іншому кримінальному провадженні, а тому його клопотання не підлягає задоволенню, оскільки вказаний вирок місцевого суду не є предметом апеляційного оскарження в рамках даного кримінального провадження. 
Разом з тим посилання засудженого на те, що суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі помилково послався на положення ст. 49 КК України, на думку колегії суддів, в цілому не спростовує обґрунтованість судового рішення в цій частині, оскільки відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України. При цьому зі змісту звукозапису судового засідання від 02 листопада 2022 року та змісту доданої до касаційної скарги копії вказаного клопотання, вбачається, що ОСОБА_7 ставив питання саме про звільнення його від покарання на підставі ч. 4 ст. 49, ст. 74 КК України. 
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи засудженого про безпідставну відмову у задоволенні клопотання про звільнення його від покарання є необґрунтованими, оскільки процесуальних порушень судом апеляційної інстанції в цій частині під час касаційного розгляду встановлено не було.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне. 
Положеннями ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 було засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн.
Санкцією вказаної норми кримінального закону передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.
Суд апеляційної інстанції з такою позицією суду першої інстанції не погодився, та задовольняючи апеляційну скаргу прокурора, ухвалив свій вирок, яким засудив ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначив обвинуваченому остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. 
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановляючи свій вирок, суд апеляційної інстанції, з огляду на положення ст. 65 КК України, врахував обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.
Поряд з цим судом апеляційної інстанції також було враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення, маючи не зняту та не погашену судимість, в період іспитового строку за вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року, характеризується задовільно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке є проступком, обставини його вчинення, дані про те, що раніше ОСОБА_7 надавалась судом довіра і застосовувалися положення ст. 75 КК України, однак він належних висновків для себе не зробив та через два місяці після набрання вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року законної сили, продовжив вчиняти кримінальні правопорушення. 
З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у виді штрафу не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. 
Разом з тим зі змісту вступної частини вироку суду апеляційної інстанції вбачається, що відповідно до вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 02 грудня 2020 року за ч. 1 ст. 286 КК України, ОСОБА_7 вже призначалось покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
При цьому у своєму рішенні суд апеляційної інстанції також зауважив, що інформації про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , яка б свідчила про необхідність призначення йому менш тяжкого за видом покарання, з тих які передбачені ч. 4 ст. 358 КК України, матеріали кримінального провадження не містять.
З огляду на вищенаведені дані про особу обвинуваченого та встановлені фактичні обставини справи, висновки суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_7 має бути засуджений до покарання саме у виді обмеження волі в межах мінімального строку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, в цілому, є вмотивованими, в тому числі і з огляду на положення ч. 2 ст. 65 КК України.
Що ж стосується доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що суд апеляційної інстанції, призначаючи йому покарання не врахував того, що він має постійне місце роботи, а також у повному обсязі сплатив призначений вироком суду першої інстанції штраф, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки, як убачається з матеріалів провадження, доказів щодо офіційного працевлаштування та сплату штрафу, ОСОБА_7 до суду апеляційної інстанції не надав, а тому суд не мав можливості їх врахувати під час прийняття рішення.
Отже з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції фактичних обставин справи, даних про особу засудженого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також наявності обставини, передбаченої ст. 66 КК України та відсутності обставин, передбачених ст. 67 КК України, Верховний Суд вважає, що призначене судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу.
Разом з тим надані суду касаційної інстанції письмові докази про те, що засуджений офіційно працевлаштований та сплатив призначений вироком суду першої інстанції штраф, на переконання Суду, не спростовують викладених у вироку апеляційного суду висновків щодо призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України остаточного покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців. Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого в частині призначеного йому судом апеляційної інстанції покарання, колегією суддів не вбачається.
На переконання колегії суддів, суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог статей 370, 420 КПК України, переглядаючи вирок місцевого суду, в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі прокурора доводам та з урахуванням вищенаведених обставин дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш тяжкого за видом покарання, ніж те, що було призначено вироком суду першої інстанції.
Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене судом покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу останнього слід залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Черкаського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                               ОСОБА_2                              ОСОБА_3