ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року	Львів	Справа № 443/1350/21 пров. № А/857/1550/23	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,
суддів:                                                             Глушка І.В., Кузьмича С.М.
при секретарі судового засідання:                     Юник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №443/1350/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про скасування наказу та поновлення на роботі (головуючий суддя першої інстанції – Потабенко В.А., час ухвалення – 14.19 год., місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного тексту – 14.11.2022),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач)  звернулась до суду із позовом до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування наказу Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки №25-ДС від 13.07.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади державного службовця, провідного спеціаліста відділення призову Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (п. 2.4 наказу);  поновлення на посаді державного службовця, провідного спеціаліста відділення призову Першого відділення (місто Жидачів) Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки; зобов`язання виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.08.2021 по дату поновлення судом на посаді.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно звільнив позивача з займаної посади, без достатніх правових підстав. Зазначає, що відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівник має бути попереджений не пізніше ніж за 2 місяці. Крім того, відповідачем не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі. Також позивач покликається на ст. 87 Закону України «Про державну службу», згідно якої державний службовець звільняється на підставі п. 1 ч. 1 цієї статті у разі, якщо відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Вважає, що оскільки відповідачем не дотримано 30-денного строку після попередження позивача про наступне звільнення, оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню. Додатково вказує про неподання відповідачем доказів неможливості запропонувати позивачу іншу посаду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ військового комісара Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по особовому складу державних службовців) №25-ДС від 13.07.2021 в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділення призову Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 05.08.2021. Стягнуто з Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.08.2021 по 02.11.2022 у розмірі 150563 гривні 20 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачами подані апеляційні скарги.
Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки зазначає, що станом на 01 липня 2021 року відповідно до списку посад державних службовців Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (штат №43/060-51), входило 13 посад державних службовців у 7 відділах (відділеннях, службах, групах). Після реорганізації Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у перший відділ (місто Жидачів) Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, затвердження нового штату №43/073-52, станом на 14 липня 2021 року, залишилось 6 посад державних службовців у 3-х відділеннях.
При цьому, з аналізу штату №43/073-52 вбачається, що відділення призову, в якому на посаді державного службовця перебувала позивачка, відсутнє, посада провідного спеціаліста відділення призову першого відділу (місто Жидачів) Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки - відсутня.
16.06.2021 військовий комісар Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, під розписку попередив ОСОБА_1 про заплановане вивільнення. 09.07.2021 року позивачка повторно під розписку попереджена про заплановане вивільнення. Позивачку звільнено з посади 04 серпня 2021 року з дотриманням вимоги про попередження у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Відповідно до ч. 4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. З попередженням про наступне звільнення позивачка була ознайомлена 16.06.2021р. При цьому, саме звільнення мало місце не раніше ніж 30 календарних днів після попередження, а саме 04.08.2021р., а також позивачці виплачено вихідну допомогу.
Відповідно до абз. 2, 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Оскільки у новому штаті № 43/073-52 кількість посад державних службовців скорочено з 13 до 6 осіб, посада провідного спеціаліста відділення призову відсутня, відсутні вакансії, у керівника Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки відсутня можливість запропонувати відповідну посаду позивачці на день звільнення.
Для здійснення переведення повинна бути не лише згода державного службовця, а й згода суб`єкта призначення або керівника державної служби до якого переводиться службовець, а сама ст.41 Закону України «Про державну службу» не має зобов`язального характеру, тобто дана норма не зобов`язує суб`єкта призначення або керівника державної служби переводити державного службовця, а лише визначено, що державний службовець може бути переведений.
Позивачка не вчиняла жодних дій стосовно намагання перевестись до територіальних центрів комплектування в іншу місцевість, вона не зверталась із зверненнями або заявами до Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його структурних підрозділів для вирішення питання стосовно переведення, доказів протилежного позивачем не надано.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Стрийський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у апеляційній скарзі  зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначає, що однією із основних підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; (п.1 ст. 87 Закону).
Відповідно до п. 3 ст.87 Закону, суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1 - 1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Проте, максимальний термін для такого повідомлення законодавством не встановлений. Таким чином, керівник державної служби не має обов`язку прийняти рішення про звільнення або переведення на іншу посаду державного службовця, якому вручено відповідне повідомлення, в останній день тридцятиденного строку.
Відповідач вважає, що судом допущено порушення норм процесуального права адже, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що 16.06.2021 позивачу було повідомлено під підпис про те, що у зв`язку із переоформленням Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки у перший відділ (місто Жидачів) Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки з переведенням на новий штат, на підставі вказаних у  попередженні нормативних документів Міністерства оборони, відповідно до вимог  п.1.1-1 ст.87 Закону України «Про державну службу», ст.ст.40,  42, 49-2 Кодексу законів про працю України про можливе скорочення посади провідного спеціаліста відділення призову та подальше припинення державної служби з 30.06.2021.
Судом першої інстанції також не було взято до уваги та не надано правової оцінки факту, що з 2014 року територіальні центри комплектування та соціальної підтримки по всій Україні було переведено у режим роботи за штатом воєнного часу, (про даний факт позивачеві було відомо ще з 03.12.2018 згідно власноруч написаної заяви на ім`я військового комісара) і те, що одночасне звільнення працівників Жидачівського територіального центру комплектування та соціальної підтримки унеможливить завершення передачі документації до Стрийського територіального центру комплектування та соціальної підтримки, 09.07.2021 позивачеві повторно під розписку надається попередження про скорочення посади провідного спеціаліста відділення призову та подальше припинення державної служби, яке відбудеться 09.08.2021. Тобто, виходячи з вищенаведеного, порушення вимог п.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» зі сторони відповідача відсутнє, адже з моменту повідомлення позивача про припинення державної служби до моменту фактичного її припинення пройшло більше 30 календарних днів (16.06.2021-04.08.2021).
Відповідач 1 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що попередження позивача про можливе скорочення посади провідного спеціаліста відділення призову та подальше припинення державної служби відбулось 16.06.2021, а фактичне звільнення із займаної посади та припинення державної служби ОСОБА_1 04.08.2021 тобто через 57 календарних днів, що перевищує встановлений законодавцем мінімальний строк дії попередження про скорочення посади.
З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивачем поданий відзив на апеляційні скарги, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи.  Просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
У судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники відповідача апеляційні скарги підтримали з підстав наведених у них та просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. 
Представники позивача проти апеляційної скарги заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що  позивач ОСОБА_1 проходила державну службу в Жидачівському районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки на посаді провідного спеціаліста відділення призову.
Згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», п. 1 ст. 40 Кодексу законів України про працю, на підставі спільної директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 №Д-321/1/дск позивача звільнено з посади та припинено державну службу, у зв`язку з реорганізацією та скороченням штату працівників.
Днем звільнення є 04.08.2021 перший робочий день позивача після виходу з щорічної основної відпустки.
Вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що при звільнені позивача відповідачем було порушено норми законодавства щодо термінів та процедури звільнення.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та  такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Отже, вказана норма КЗпП України визначає загальний порядок припинення трудового договору з працівником з ініціативи власника, у разі проведення реорганізації юридичної особи.
Водночас, спеціальним Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, є Закон України «Про державну службу».
Статтею 83 Закону України «Про державну службу» визначені підстави для припинення державної служби. Зокрема, державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (ст.ст. 87, 871 вказаного Закону) (п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Згідно з директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 Жидачівський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки Львівської області переформатований з 14.07.2021 у Перше відділення (місто Жидачів) Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, що відповідно і стало підставою для звільнення позивача.
Відповідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу»,  суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 ч. 1 згаданої статті у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 09.07.2021 відповідач 1 попередив позивача про наступне звільнення з посади з 09.08.2021, про що свідчить власноручний підпис позивача на попередженні.
Згідно з витягом з наказу №25-ДС від 13.07.2021 позивача звільнено з посади наказом від 13.07.2021 з 04.08.2021, в перший робочий день після її виходу з щорічної основної відпустки , тобто до спливу 30-денного строку, передбаченого ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Апелянт зазначає, що  позивач двічі була попереджена про наступне вивільнення,  від 16.06.2021 про звільнення 30.06.2021 та від 09.07.2021 про звільнення 09.08.2021,  тому 30-денний строк, визначений ст. 87 Закону України «Про державну службу», було дотримано.
Проте, апеляційний суд вважає такі доводи апелянта невірними та необґрунтованими з огляду на наступне.  
У обидвох випадках попередження про  наступне звільнення не дотримано 30-денний строк,  зокрема повідомлення від 16.06.2021 про звільнення 30.06.2021 не забезпечувало 30-денного строку від дня попередження до дня звільнення,  а повідомленням від 09.07.2021 про звільнення 09.08.2021 30-денний строк, вказаний у ньому, не було дотримано самим Жидачівським районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. 
Водночас наведені вище  попередження стосуються різних дат звільнення.
Крім цього, у попередженні, яке датовано 16.06.2021 року зазначено: «..попереджаємо Вас про можливе скорочення посади провідного спеціаліста відділення призову, яку Ви обіймаєте та подальше припинення проходження державної служби, яке відбудеться 30 червня 2021 року».
Тобто  вказується про можливе (що в свою чергу є припущенням) скорочення посади. Разом з тим,  скорочення посади не є тотожнім звільненню державного службовця.
Таким          чином,  наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач не дотримався термінів, які зазначено у своєму повідомленні, які самостійно визначав, відповідно чим порушив вимоги законодавця при звільнені.
Особливості процедури звільнення державних службовців у зв`язку з реорганізацією державного органу визначаються Законом України «Про державну службу». 
Поряд з цим застосовуються загальні норми щодо порядку припинення трудового договору з ініціативи власника у зв`язку з реорганізацією підприємства, установи, організації, що визначені КЗпП України.
Звільнення з підстав, зокрема, реорганізації підприємства, установи чи організації допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу ( ч. 2 ст. 40 КЗпП України).
Згідно з ч. 4 ст. 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).
Стаття 49-2 КЗпП України передбачає, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному згаданою статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
у разі вивільнення працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 згаданого Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 згаданого Кодексу та положення частини другої згаданої статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Суд зазначає, що надання суб`єктом призначення або керівником державного органу пропозиції зайняття вакантної посади має наслідком переведення державного службовця на таку посаду, у разі його згоди на переведення.
Відповідно до ст. 41 Закону України «Про державну службу» державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу. Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
В контексті вказаних норм Закону України «Про державну службу» суд зазначає, що передбачене в ст. 87 вказаного Закону право (а не обов`язок) керівника державного органу пропонувати державному службовцю вакантну посаду, не може трактуватись як можливість прийняття рішення таким керівником на власний розсуд, без будь якого обґрунтування такого рішення. При переведенні державних службовців керівник державного органу в першу чергу оцінює професійну підготовку та компетентність державного службовця.
Іншими словами, при масовому звільненні працівників у зв`язку з реорганізацією державного органу, надання переваги одним працівникам у вигляді пропозиції зайняття вакантної посади у новоствореному державному органі повинно бути належно обґрунтоване, рівно ж як і відмова у наданні такої пропозиції іншим державним службовцям, за наявності вакантних посад у цьому державному органі. Тобто, така поведінка суб`єкта призначення або керівника державного органу не повинна викликати сумніви як у державних службовців так і сторонніх осіб у неупередженості такого керівника. В іншому випадку ці дії можна вважати дискримінаційними щодо окремих державних службовців.
Суд першої інстанції вірно вказав, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивачу пропонувались інші рівнозначні або нижчі вакантні посади в тому самому державному органі, або рівнозначні або нижчі вакантні посади в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті).
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. ( Постанова КАС ВС від 12.04.2023у справі № 260/1084/19).
Також відповідачами не надано доказів і того, що ними при вивільненні державних службовців було проведено їх оцінку та враховано професійну підготовку та професійні якості осіб з метою уникнення упередженості та дискримінаційності при прийнятті рішень про залишення на посадах.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Перевіривши правомірність прийнятого відповідачем рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що таке вказаним вище критеріям не відповідає, тому наказ військового комісара Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (по особовому складу державних службовців) №25-ДС від 13.07.2021 в частині припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню. 
Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Виходячи з того, що позивача звільнено протиправно, то існують достатні підстави для поновлення її на посаді, яку вона займала раніше провідного спеціаліста відділення призову Жидачівського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до частин 1 та 4 статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.
Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.
Таким чином, позивач підлягає поновленню на посаді, починаючи з 05.08.2021, тобто з наступного дня за днем звільнення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. На виконання зазначеного припису рішення суду в частині поновлення позивача на посаді слід допустити до негайного виконання.
Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що приймаючи рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).
Відповідно до п. 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Згідно з довідкою Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 16.09.2022 №ф/7509 середньоденна заробітна плата позивача становить 470,51 грн., середньомісячна заробітна плата - 9880,71 грн.
Середня заробітна плата позивача за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню, становить 150563,20 грн. без урахування податків і зборів (470,51 грн. * 320 робочих днів (час вимушеного прогулу з 05.08.2021 по 02.11.2022 день, що передує дню поновлення позивача на посаді), яку слід стягнути з відповідача 2, оскільки саме ним здійснюється виплата заробітної плати та грошового забезпечення районним територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки.
Рішення в частині виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9880,71 грн. без урахування обов`язкових платежів та податків слід допустити до негайного виконання у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України.
За сукупності викладених обставин, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню повністю.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та  зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Львівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Стрийського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки – залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі №443/1350/21 – без  змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	С. М. Кузьмич 	
Повне судове рішення складено 11.05.2023