Постанова
Іменем України
 
25 травня 2023 року
місто Київ
 
справа № 395/763/19
провадження № 61-12005св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідачка - ОСОБА_2 ,
треті особи: Новомиргородська районна державна нотаріальна контора, Новомиргородська дільниця Обласного комунального підприємства Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року, ухвалене суддею Бадердіновою А. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Мурашка С. І., Голованя А. М., Карпенка О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивачки
ОСОБА_1 у червні 2019 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Новомиргородська районна державна нотаріальна контора Кіровоградської області, Новомиргородська дільниця Обласного комунального підприємства Кіровоградського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 . Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 березня 2015 року державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., реєстровий номер 301, спадкоємцю ОСОБА_2 на спадкове майно її батька ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивачка обґрунтовувала вимоги позову тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24 березня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 301 у спадковій справі, заведеній у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , його донька ОСОБА_2 отримала у порядку спадкування спадкове майно, на частину якого у спадкодавця не було правовстановлюючих документів, а іншої частини спадкового майна взагалі не було. Спадщина, на яку нотаріусом незаконно видане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом, складається з частки у праві власності у розмірі 1/4 частини на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями: сарай - літ. «Б», погріб - літ. «В», сарай - літ. «В», сарай - літ. «Д», гараж літ. «Ж», вбиральня - літ «У», огорожа №-№ 3, вимощення - літ І II, та знаходиться в АДРЕСА_1 .
Позивачка є співвласником будинку АДРЕСА_1 , їй належить на праві особистої приватної власності частина майна, яке нотаріус помилково зазначив у згаданому свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому ОСОБА_2 24 березня 2015 року. Цим порушено її право особистої власності, а тому на підставі статті 1301 ЦК України вона звернулася до суду з позовом про визнання недійсним виданого ОСОБА_2 свідоцтва право на спадщину за законом.
Позивачка стверджувала, що зазначене у оспорюваному свідоцтві про право на спадщину за законом таке майно, як гараж, огорожа та вимощення, належать їй на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 січня 2009 року у спадковій справі № 177/08, зареєстрованого в реєстрі за № 142.
Зазначила, що відповідно до рішення виконавчого комітету Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382 «Про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд на АДРЕСА_1 » її мати ОСОБА_5 , а надалі і позивачка як спадкоємець, є власником гаража розміром 8, 3 м х 4, 8 м.
Повідомила, що її мати ОСОБА_5 , будучи співвласником будинку на присадибній земельній ділянці, якою вона тривалий час користувалася за погодженням всіх співвласників, у 2000 році побудувала за свої особисті кошти гараж, а в 2002 році - огорожу і вимощення. Тому матір позивачки ОСОБА_5 була власником цього майна, а потім і позивачка, оскільки в подальшому його успадкувала.
Зазначила, що оскільки в технічному паспорті на садибний індивідуальний житловий будинок у АДРЕСА_1 , виготовленому 10 липня 2014 року зазначено, що ОСОБА_4 (батько ОСОБА_2 ) придбав 1/4 частку у праві на житловий будинок та господарські будівлі і споруди на підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року, за реєстраційним номерами 1141, 1143, проте в договорах таке майно, як гараж, огорожа і вимощення, немає.
За таких обставин, на переконання позивачки, ОСОБА_4 не був власником гаража, огорожі і вимощення, а тому ОСОБА_2 не могла прийняти від нього як спадщину гараж, огорожу і вимощення через брак у спадкодавця правовстановлюючих документів.
Додатково зазначила, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а такі об`єкти як гараж (літ. «Ж»), огорожа (літ. №-№ 3) та вимощення (літ. І ІІ) побудувала мати позивачки ОСОБА_5 згідно з технічним паспортом на будинок у 2000-2002 роках, тобто більше ніж через 18 років після його смерті. Тож оскільки ОСОБА_4 не міг брати участі у будівництві зазначених об`єктів у 2000-2002 роках, то ОСОБА_2 , відповідно, не могла їх прийняти як спадщину відповідно до оспорюваного свідоцтва від 24 березня 2015 року.
Оскільки у спадковій справі померлого ОСОБА_4 немає правовстановлюючих документів, які підтверджують його право власності на гараж, вимощення та огорожу, тому ці споруди безпідставно внесені до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 24 березня 2015 року.
Вважала, що ОСОБА_2 не мала права на спадкування такого майна як гараж, вимощення та огорожа, а тому свідоцтво потрібно визнати недійсним.
Іншого майна, зазначеного у свідоцтві, а саме 1/4 частки будинку, сарай (літ. «Б»), погріб (літ. «В»), сарай (літ. «Д») та убиральня (літ. «У») не існувало з 2006 року, що підтверджується експертним висновком шифр 658/2006 за липень 2006 року та постановою Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 04 травня 2007 року у справі без номера.
У зв`язку з наведеним позивачка стверджувала, що ОСОБА_2 не могла і не мала права отримати свідоцтво про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року на майно, яке не входило до спадщини ОСОБА_4 .
Стислий виклад заперечень сторони відповідача та позиція третіх осіб
ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що позивачка не довела та не підтвердила належними і допустимими доказами, що відповідачка не мала права на спадкування, а також що у зв`язку із видачею оспорюваного свідоцтва право на спадкування за законом порушені її права. Стверджувала, що позивачка не довела обставин, на які вона посилається в позовній заяві, та не довела наявність порушеного права під час отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 .
Також зазначила, що позов подано зі спливом позовної давності.
ОСОБА_3 подала письмові пояснення, в яких зазначила, що на момент звернення до суду з позовом ОСОБА_2 за будь-яких умов не могла порушити, не визнати суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивачки ОСОБА_1 , адже у подальшому право власності на об`єкти за оспорюваним свідоцтвом про право на спадкування за законом перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, а тому, на переконання третьої особи, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі. Також зазначила, що ОСОБА_1 звернулася до суду зі спливом позовної давності.
Новомиргородська районна державна нотаріальна контора Кіровоградської області заперечувала проти задоволення позову.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 21 червня 2022 року Маловисківський районний суд Кіровоградської області задовольнив позов ОСОБА_1 .
Суд визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 24 березня 2015 року державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., реєстровий номер 301, спадкоємцю ОСОБА_2 на спадкове майно її батька ОСОБА_4 , який помер  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Здійснив розподіл судових витрат.
Задовольняючи позову, суд першої інстанції виснував, що внаслідок видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом порушено права ОСОБА_1 , оскільки як у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 січня 2009 року, виданому на ім`я ОСОБА_1 , так і у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, виданому на ім`я ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у договорі купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, за умовами якого ОСОБА_2 продала ОСОБА_3 1/4 частку будинку з господарсько-побутовими будівлями на АДРЕСА_1 , до складу спадщини включено нерухоме майно, власником якого на підставі чинного рішення органу місцевого самоврядування була ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину прийняла ОСОБА_1 . Наявність цього нерухомого майна у свідоцтві про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, виданому на ім`я ОСОБА_2 , є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 нерухомим майном, отриманим у спадщину, що і стало підставою для звернення позивачки до суду за захистом свого права. 
Суд вважав помилковими твердження третьої особи ОСОБА_3 , що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, зазначивши, що суд врахував, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом ОСОБА_2 продала успадковану частину будинку з господарськими будівлями ОСОБА_3 , та рішення суду у цій справі може вплинути на її права та обов`язки як власника майна, а тому вона була залучена судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору стороні відповідача.
Дослідивши обставини справи, суд вважав, що позивачка звернулася до суду з позовом у межах позовної давності.
Постановою від 12 жовтня 2022 року Кропивницький апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_3 , рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року - без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що наявність нерухомого майна, яке не входило до складу спадщини ОСОБА_4 , в оспорюваному свідоцтві про право на спадщину за законом є перешкодою у володінні, користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 нерухомим майном, отриманим у спадщину, що і стало підставою для звернення позивачки до суду за захистом свого порушеного права.
Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги, що позивач знала про порушення свого права у 2015 році, звертаючись зі спільною заявою до органу місцевого самоврядування разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , з огляду на те, що спільне звернення із відповідною заявою не є достатнім доказом на підтвердження того, що ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом оспорюваного свідоцтва.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що під час розгляду справи суд першої інстанції не врахував клопотання ОСОБА_3 на спростування доводів позивачки про зруйнований стан будинку, про ознайомлення суду з матеріалами інвентарної історії будинку садибного типу, з огляду на те, що обставини, які хотіла спростувати ОСОБА_3 , не були підставою для задоволення позову.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_3 25 листопада 2022 року з використанням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявниця, наполягаючи на тому, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судових рішень визначила те, що:
-                   суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), щодо застосування принципу реєстраційного підтвердження володіння;
-                   суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18, відповідно до яких свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином;
-                   суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18), щодо порядку внесення змін до свідоцтва про право на спадщину як способу захисту прав спадкоємців. Суд визначив, що у разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом не обумовлюється тим, що зміни до нього повинні вноситися внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним;
-                   суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), щодо вибору правомірного способу захисту порушених прав;
-                   суд першої інстанції залучив ОСОБА_3 до участі у справі лише на стадії, що передує судовим дебатам, що призвело до позбавлення заявниці можливості повністю реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, передбачені правилами статті 43 ЦПК України;
-                   апеляційний суд відмовив у долученні до матеріалів справи письмових доказів, у тому числі висновку експерта щодо стану будинку.
Заявниця зазначає, що позивачка не надала правовстановлюючих документів на гараж під літ. «Ж», огорожу під літ. №-№ 3 та вимощення під літ. І ІІ, а надані технічний паспорт та рішення виконавчого комітету не є належними доказами того, що співвласникам домоволодіння виділено їх частки в натурі або змінено їх розмір.
Також стверджує, що позивачка не спростувала наявної правової підстави для видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
Позивачка подала відзив на касаційну скаргу третьої особи, просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Зазначила, що доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду, адже зводяться до переоцінки доказів у справі
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 28 грудня 2022 року Верховний Суд поновив ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрив касаційне провадження у справі.
За правилами частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені 
пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6 придбали по 1/4 частці будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 1 312, 3 кв. м, який складається з одноповерхового дерев?яномазаного житлового будинку, облицьованого цеглою, загальною площею 108, 8 кв. м, та надвірних будівель: сарай під літ. «Г», погріб під літ. «В», вбиральня під літ. «У».
Відповідно до експертного висновку про технічний стан будівлі, розташованої на АДРЕСА_2 , зробленого Проектно-вишукувальним інститутом «Кіровоградагропроект» у 2006 році, за комплексним станом конструктивних елементів будівля під літ. «А» на момент обстеження знаходилася в аварійному стані, подальша експлуатація будівлі житлового будинку є неможливою. Обстежена будівля не підлягає ремонту, оскільки затрати на її ремонт перевищують витрати на будівництво нового аналогічного будинку. Будівлі господарського призначення під літ. «Б», «В», «Г», «Д», «Е», «У» на момент обстеження знаходилися у напівзруйнованому або повністю зруйнованому стані і не підлягають ремонту.
Постановою від 04 травня 2007 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_6 до виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області про скасування рішення про відмову у постановці на квартирний облік та зобов`язання поставити на квартирний облік і надати житло Новомиргородський районний суд Кіровоградської скасував рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 17 серпня 2006 року № 149 та зобов`язав виконком Новомиргородської міської ради Кіровоградської області вчинити дії щодо постановки на квартирний облік і надання житла ОСОБА_6 .
Згідно з рішенням виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, обговоривши заяву ОСОБА_1 про оформлення права власності на самовільне будівництво господарських споруд померлою ОСОБА_5 на власній присадибній ділянці на АДРЕСА_1 та враховуючи акт перевірки дотримання вимог чинного законодавства в галузі будівництва від 23 грудня 2008 року, оформлено за ОСОБА_5 право власності на самовільно побудовані: тамбур, розміром 1, 40 м х 2, 88 м; гараж розміром 8, 30 м х 4, 80 м, та збільшено загальну площу на 6, 6 кв. м, збільшено житлову площу на 1, 5 кв. м без порушення технічних норм забудови.
ОСОБА_1 є співвласником будинку АДРЕСА_1 та їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О. 24 січня 2009 року у спадковій справі № 177/08, зареєстрованого в реєстрі за № 142, належить частка у розмірі 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена частка - дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. «Аакр», загальний розмір житлової площі будинку 91, 6 кв. м, загальний розмір площі будинку - 157, 2 кв. м, а також господарсько-побутові будівлі: сарай - літ. «Б, Д», погріб - літ. «В», гараж - літ. «Ж», убиральня - літ. «У», огорожа - літ. №1-3, замощення - літ. І-ІІ, яку вона прийняла як спадок після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері ОСОБА_5 .
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року, зареєстрованим у реєстрі за № 301, виданим державним нотаріусом Новомиргородської державної нотаріальної контори Заліпським В. О., ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 та набула право власності на частку у розмірі 1/4 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Житловий будинок, в якому знаходиться зазначена частка - дерев`яномазаний, обкладений цеглою, що зазначений на плані літ. Аакр, розмір загальної площі усього у будинку 157, 2 кв. м, розмір житлової площі усього у будинку - 91, 6 кв. м, та господарсько-побутові будівлі: сарай - літ. «Б», погріб - літ. «В», сарай - літ. «Д», гараж - літ. «Ж», убиральня - літ. «У», огорожа №-№ 3, вимощення - літ. I II.
У подальшому, 02 серпня 2016 року, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 частку у розмірі 1/4 частини житлового будинку з господарчо-побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належала їй на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 березня 2015 року за реєстровим номером 301.
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок на АДРЕСА_1 , виготовленим Обласним комунальним підприємством «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 10 липня 2014 року, гараж під літ. «Ж», 
огорожа №-№3, вимощення І ІІ є об`єктами права власності. Зазначено, що ОСОБА_4 придбав частку у розмірі 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на підставі договорів купівлі-продажу від 26 листопада 1980 року, за реєстраційними номерами № 1141, №1143, проте в договорах такого майна, як гараж, огорожа, вимощення, немає.
На заяву ОСОБА_1 Новомиргородська дільниця обласного комунального підприємства Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації повідомила, що гараж (8, 30 х 4, 30 м) узаконено та визнано на нього право власності рішенням виконкому Новомиргородської міської ради від 25 грудня 2008 року № 1382 за померлою ОСОБА_5 . Після узаконення самовільного будівництва змінилися частки. Після проведення перерахунку розміру часток попередні правовстановлюючі документи гасяться та видаються свідоцтва про право власності на нові частки. Заяв на перерахунок часток до бюро технічної інвентаризації не надходило, перерахунок часток не виконувався, залишилися правовстановлюючі документи, які не відповідають новим часткам. Без згоди усіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7 зазначив, що позивачка є його дружиною, на АДРЕСА_1 проживала його теща ОСОБА_5 та з 2000 до 2002 року за її кошти відбувалося будівництво гаража, огорожі та вимощення. Гараж будували наймані будівельники, а він їм допомагав, привозив шлакоблок, копали цоколь. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 участі в будівництві не брали, поблизу гаража ніколи не бачив, як і батька ОСОБА_2 , який помер ще у 1982 році. Коли намагалися врегулювати спір мирним шляхом та приїздили до ОСОБА_2 , то вона сказала, що ані вона, ані її батько нічого не будували та вона будь-яких претензій немає.
Допитаний в судовому засіданні як свідок ОСОБА_8 пояснив, що позивачка наймала його для виконання будівельних робіт, в якому саме році це було, не пам`ятає; окрім інших будівельних робіт виконував і побудову гаража з нуля. Бачив, що в іншій частині будинку було пусто. Багато було свідків, хто бачив, як вони працювали. Під час будівництва не бачив ані ОСОБА_3 , ані ОСОБА_2 . Батька ОСОБА_2 не знає. Оплату за виконану роботу здійснювала ОСОБА_1 , гараж був побудований на її стороні ділянки. Батько ОСОБА_2 купити гараж не міг, тому що у ті часи був навіть інший шлакоблок.
Право, застосоване судом
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом(статті 1216, 1217 ЦК України). 
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, позивачка звернулася до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним з тих підстав, що видача такого свідоцтва порушує її права як спадкоємця майна, яке безпідставно було включено до оспорюваного свідоцтва.
Щодо вибраного позивачкою способу захисту
Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_1 , заявниця зазначила, що позивачка неправильно вибрала під час звернення до суду спосіб захисту, тому у задоволенні позову потрібно відмовити з цієї підстави, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).
Так, у пункті 54 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду виснувала, що обрання позивачем неналежного (неправомірного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
На переконання заявниці належним (правомірним) способом захисту порушених прав позивачки є внесення змін до свідоцтва про право на спадщину.
У постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18), на висновки у якій посилалася заявниця як підставу касаційної скарги, Верховний Суд зазначив, що передбачений статтею 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців.
Верховний Суд наголосив, що застосування цього правила є можливим у випадку, коли після видачі свідоцтв про право на спадщину з`являться інші спадкоємці. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину законом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситися внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому разі нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією.
Водночас у справі, що переглядається, є відмінними спірні правовідносини, що виключає застосування наведеного правового висновку Верховного Суду, на який заявниця посилалася у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Так, у спірних правовідносинах позивачка оспорює свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я відповідачки, не як спадкоємець, яка з`явилася після видачі оспорюваного свідоцтва, а як інша особа, права та інтереси якої порушені видачею такого свідоцтва з тих підстав, що свідоцтво видане у тому числі і на майно, яке не входило до складу спадщини спадкодавця ОСОБА_4 та права на які належать позивачці у порядку спадкування після смерті своєї матері, яка за життя збудувала спірні об`єкти нерухомості.
Натомість правовідносини у справі № 758/5329/15 
(провадження № 61-18376св18) виникли між спадкоємцями одного спадкодавця щодо розподілу/перерозподілу часток у спадковому майні, враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину було видане на ім`я лише одного із спадкоємців.
Тож враховуючи, що спірні правовідносини у справі, що переглядається, та у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18) не є подібними, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, що зазначений правовий висновок підлягав застосуванню апеляційним судом до спірних правовідносин.
Враховуючи, що доводи касаційної інстанції про неправильно вибраний позивачкою спосіб захисту порушених прав не підтвердилися, підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту немає.
Щодо дійсності правової підстави видачі оспорюваного свідоцтва
У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18, на висновки у якій заявник посилалася як на підставу касаційного оскарження, Верховний Суд виснував, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином. Проте, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в цьому випадку свідоцтва, є ознакою, яка характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, тоді такий правочин не породжує у його сторін прав, а відтак свідоцтво як посвідчувальний документ втрачає свою юридичну силу і не може підтверджувати право, яке вже не існує (припинилося).
Верховний Суд врахував, що правовідносини у справах не є подібними.
Так, у справі, що переглядається, позивачка оспорює свідоцтво про право на спадщину за законом, видане нотаріусом; натомість у справі № 916/780/18 позивач оспорив свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
Порядок та підстави видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно та свідоцтва про право на спадщину є відмінними, тож наведений правовий висновок Верховного Суду не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Водночас Верховний Суд наголошує на тому, що дійсно правова підстава для видачі спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_4 не відпала, право ОСОБА_2 на успадкування майна у спадщині, відкритій після смерті батька ОСОБА_4 у справі, що переглядається, не є предметом розгляду, та суд у цій справі не зробив висновків, що такого права у ОСОБА_2 немає. Проте, суд зобов`язаний був (враховуючи підстави та предмет позову) дослідити питання, чи усе майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину за законом, входило до складу спадщини після ОСОБА_4 , та за встановлення обставин, що у свідоцтві про право на спадщину за законом зазначено майно, яке не належало на праві власності спадкодавцю, скасувати оспорюване свідоцтво як таке, що порушує права та законні інтереси особи, яка має права на таке майно.
Задовольняючи позов з тих підстав, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом видане у тому числі і на майно, прав на які не мав спадкодавець ОСОБА_4 , суд першої інстанції наголосив на тому, що рішення суду лише про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (без врегулювання правовідносин своїм рішенням) зумовлюватиме обов`язок нотаріуса видати нове свідоцтво з урахуванням рішення суду. Тож за таких обставин спадкоємець ОСОБА_4 - ОСОБА_2 не позбавлена спадкових прав на спадкове майно оскаржуваним судовим рішенням.
Щодо застосування принципу реєстраційного підтвердження володіння
Заявниця стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18)).
Верховний Суд врахував, що у справі, яка переглядається, спірні приміщення, на які нотаріус видав відповідачці свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровані за третьою особою ОСОБА_3 , проте такі обставини не спростовують дійсності рішення виконкому Новомиргородської міської ради Кіровоградської області від 25 грудня 2008 року № 1382, яким оформлено за померлою ОСОБА_5 право власності на самовільно побудовані: тамбур, розміром 1, 40 м х 2, 88 м; гараж розміром 8, 30 м х 4, 80 м, та збільшено загальну площу на 6, 6 кв. м, житлову площу - на 1, 5 кв. м без порушення технічних норм забудови, що підтверджує аргументи позивачки, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом порушує її права та інтереси.
Реєстрація права власності на майно за іншою особою, а не спадкоємцем і є правомірною підставою позову, адже такі обставини створюють перешкоди у реалізації спадкових прав спадкоємцем цього майна.
Заявниця не спростувала такі обставини справа, не навела належних підстав касаційного оскарження рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в цій частині, а тому, з урахуванням меж касаційного перегляду справи, встановлених у статті 400 ЦПК України, Верховний Суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права
В оцінці доводів касаційної скарги, що суд першої інстанції залучив ОСОБА_3 до участі у справі лише на стадії, що передує судовим дебатам, що призвело до позбавлення заявниці можливості повністю реалізувати свої процесуальні права та обов`язки, передбачені правилами статті 43 ЦПК України, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 залучено до участі у справі як третю особу ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року.
Заявниця скористалася своїм процесуальним правом та 12 травня 2022 року подала до суду письмові пояснення щодо суті спору, також не була позбавлена можливості звернутися до суду із заявами, клопотаннями тощо.
Тож за таких обставин заявниця не довела, що несвоєчасне залучення її до участі у справі позбавило її можливості у належний спосіб скористатися своїми процесуальними правами у справі, і це призвело до неправильного вирішення спору по суті.
До того ж Верховний Суд врахував, що ОСОБА_3 було відомо про розгляд цієї справи судом, що підтверджується поданою нею 06 вересня 2019 року заявою у справі про долучення до матеріалів справи довіреності, виданої ОСОБА_2 12 листопада 2013 року на ім`я ОСОБА_3 , відповідно до якої ОСОБА_3 просила повідомити її про час розгляду справи, направити на її поштову адрес копію ухвали суду. Водночас, знаючи про існування спору, заявниця не скористалася своїм правом вступу у неї як третьої особи з власної ініціативи, що спростовує доводи касаційної скарги про несвоєчасне залучення її до участі у справі як третьої особи.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, що апеляційний суд безпідставно не долучив до справи письмові докази, у тому числі висновок експерта щодо стану будинку, Верховний Суд врахував, що заявниця не обґрунтувала, як це призвело до неправильності вирішення спору по суті, адже такі обставини не були підставою задоволення позову.
Тож наведені доводи касаційної скарги Верховний Суд визнає необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
Підстави касаційного оскарження під час касаційного перегляду справи не підтвердилися, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростували, а тому такі доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Верховний Суд наголошує, що касаційний перегляд справи суд здійснює у визначених заявником межах, окреслених доводами та вимогами касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. Підстав для виходу за такі межі касаційного оскарження судових рішень Верховний суд не встановив.
Підсумовуючи Верховний Суд дійшов переконання, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявниці спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстав для розподілу судових витрат Верховний Суд не встановив.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 21 червня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                        О. В. Ступак