Постанова                                     
Іменем України                    
 
12 квітня 2023 року                                              
м. Київ
 
справа № 372/723/19
провадження № 61-10644св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,  
 
учасники справи:
позивач - перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області,
відповідачі: Краснослобідська сільська рада Обухівського району Київської області, правонаступником якої є Обухівська міська рада Київської області, ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року у складі судді Потабенко Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Семенюк Т. А., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2019 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом до Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення та скасування державної реєстрації права власності.
Позовну заяву мотивував тим, що Краснослобідська сільська рада Обухівського району Київської області є органом місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальних громад сіл Красна Слобідка 
та Безіменне на території Обухівського району Київської області. Загальний склад ради становить 14 осіб.
08 серпня 2017 року була скликана сьома сесія Краснослобідської сільської ради сьомого скликання, на час скликання якої діяв Регламент роботи Краснослобідської сільської ради шостого скликання, затверджений рішенням Краснослобідської сільської ради від 16 грудня 2010 року № 2.2-VІ.
Відповідно до протоколу сесії на ній були присутні 7 депутатів із числа ради, що підтверджується списком присутніх депутатів.
Згідно з частиною дванадцятою статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. 
Тобто, сесія мала бути повноважною за присутності 8 депутатів Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області.
Разом з тим, після затвердження порядку денного, одним із питань, 
що виносилося головою сільської ради на розгляд сесії, стала заява 
ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення 
у власність земельної ділянки.
Згідно з відомостями про результати поіменного голосування під час прийняття рішення Краснослобідської сільської ради від 08 серпня 2017 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1 «за» проголосувало 7 депутатів і сільський голова, головою ради оголошено, що рішення прийнято.
Таким чином, рішення від 08 серпня 2017 року № 31.7-VІІ прийняте Краснослобідською сільською радою під час неповноважної сесії, меншістю із загального складу депутатів ради, тобто з порушенням вимог статей 46, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому на підставі частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» це рішення має бути визнане недійсним.
Посилаючись на зазначене, перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави просив: визнати недійсним рішення Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 08 серпня 2017 року № 31.7-VІІ «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 »; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 36931517 від 06 вересня 2017 року, про державну реєстрацію права
власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0316 га з кадастровим номером 3223185601:01:015:0052, що розташована в с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області.
Ухвалою   Обухівського районного суду Київської області від 01 листопада 2021 року до участі у справі залучено Обухівську міську раду Київської області як правонаступника Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 
2021 року у задоволенні позову першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади с. Красна Слобідка Обухівського району Київської області відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що прокурором, на порушення вимог статті 56 ЦПК України, не визначено складу територіальної громади села Красна Слобідка Обухівського району Київської області, відсутні підтвердження порушення її прав відповідачем, що свідчить про безпідставність позовних вимог.
Крім того, оскаржуване рішення органу місцевого саморядування  було прийнято повноважною сесією ради відповідно до вимог 
Закону України «Про місцеве самоврядування в Україіні», оскільки за його прийняття проголосувало 7 депутатів та сільський голова, що свідчить про наявність кворуму. 
Депутатами було прийнято рішення про припинення повноважень одного 
з депутатів, у результаті чого правомочним складом стало 7 депутатів, 
що відповідало кількості депутатів, які ухвалювали рішення 08 серпня 
2017 року, та свідчить про правомірність рішення ради від 08 серпня 
2017 року. 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 вересня 2022 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину 
в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Обґрунтовуючи підстави позову у цій справі, перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області посилався на те, що власником спірної земельної ділянки (кадастровий номер 3223185601:01:015:0052) є територіальна громада с. Красна Слобідка, спірне майно вибуло з володіння власника без його волі та у зв`язку з прийняттям незаконного рішення органом місцевого самоврядування інші громадяни втратили право на приватизацію в законний спосіб.
Суд апеляційної інстанції керувався тим, що якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 
ЦК України).
При цьому пред`явлення позовних вимог про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення прав. Належним та ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте такі вимоги прокурор не заявляв, не уточнював із таких мотивів позовних вимог та не змінював підстав позову.
У контексті цієї справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, проте помилилися щодо нормативно-правових підстав обгрунтування такої відмови, а тому оскаржуване судове рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції постанови апеляційного суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2022 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції. 
23 грудня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-2161цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16, від 25 січня 2017 року у справі 
№ 916/2131/15-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 401/2400/16, від 15 травня 2018 року у справі 
№ 809/739/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 126/1373/17, від 07 листопада 2018 року у справі 
№ 788/5027/14-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 20 березня 2019 року у справах 
№ 442/730/17, № 756/5081/14, від 03 липня 2019 року у справі № 756/5080/14, від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/14-а, від 26 вересня 2019 року 
у справі № 587/430/16, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16, 
від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18, від 16 червня 2020 року 
у справі № 554/9719/18, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, 
від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року у справі № 916/749/17, від 04 жовтня 2018 року 
у справі № 320/9663/15-а, від 23 січня 2019 року у справі № 916/2130/15, 
від 31 січня 2019 року у справі № 363/406/15-а, від 13 грудня 2019 року у справі №495/463/16-а, від 13 травня 2020 року у справі № 300/906/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, 
від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року 
у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, 
від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 25 вересня 2020 року 
у справі № 921/341/19, від 11 серпня 2021 року у справі № 922/443/20.
Також як на підставу касаційного оскарження прокурор посилається на те, 
що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
В обґрунтування касаційної скарги зазначив, що сесія Краснослобідської сільської ради є повноважною за присутності на пленарному засіданні більше половини депутатів, тобто не менше 8 депутатів сільської ради, однак відповідно до протоколу сесії від 08 серпня 2017 року на ній були присутні 
7 депутатів зі складу ради, що є порушенням статей 46, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а тому рішення сільської ради підлягає визнанню недійсним на підставі частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вирішення питання про складення повноважень одним із депутатів, яке розглядалося 08 серпня 2017 року 
на сесії сільської ради, жодним чином не впливає на її загальний склад, оскільки заява депутата про складання ним повноважень розглянута за його відсутності складом сесії, який на момент її відкриття вже був неповноважним. На думку прокурора, сільський голова безпідставно відкрив сесію сільської ради та оголосив про початок її роботи, що призвело до порушення прав територіальної громади на землю. 
Прокурор також посилається на те, що ненормативні акти індивідуальної дії 
у сфері земельних відносин можуть діяти тривалий проміжок часу з моменту їх прийняття до моменту їх виконання, що породжує можливість їх судового оскарження.Неоскарження прийнятого всупереч вимогам закону рішення уповноваженого органу місцевого самоврядування щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності матиме своїм наслідком залишення в силі незаконного рішення, що суперечитиме волі та інтересам відповідної територіальної громади та може призвести до його повторного виконання.
Таким чином, оскарження в судовому порядку правовстановлюючого рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, поєднане з оскарженням речового права на земельну ділянку, є ефективним способом захисту у розумінні статей 16, 21, 393 ЦК України.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи   
Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали.  
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 серпня 2017 року відбулося засідання сьомої сесії сьомого скликання Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області. Загальний склад ради становив 14 депутатів, присутні були 7 депутатів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . 
Першим питанням сьомої сесії був розгляд заяви депутата ОСОБА_9 про дострокове припинення повноважень депутата.
На дату скликання сьомої сесії - 08 серпня 2017 року діяв Регламент роботи Краснослобідської сільської ради шостого скликання, затверджений рішенням Краснослобідської сільської ради від 16 грудня 2010 року № 2.2-VІ.
Рішенням Краснослобідської сільської ради Обухівського району Київської області від 08 серпня 2017 року № 31.7-VІІ було затверджено ОСОБА_1 проект землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, загальною площею 0,0392 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер ділянки 3223185602:01:015:0052, 
що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .   
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 30 серпня 2017 року зареєстрував право власності на земельну ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2019 року № 153425355.
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права  у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області посилався на порушення права власності територіальної громади на землю, порушення порядку надання земельної ділянки у власність громадянину.
Згідно з частинами першою-другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. 
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, 
що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується із висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах 
від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження 
№ 14-2цс21). 
Предметом позову у цій справі є рішення органу місцевого самоврядування про затвердження технічної документації із землеустрою та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а прокурор посилається на порушення права власності територіальної громади на землю, порушення порядку надання земельної ділянки у власність громадянину.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду.
Відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі 
№ 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року 
у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).
З огляду на викладене, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна.
Набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, 
а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. 
Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило 
у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, 
що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження 
№ 14-208цс18, пункт 86)). 
Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39)).
Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним, на думку позивача, володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження 
№ 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).
Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду також у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).
У справах з подібними правовідносинами Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову прокурора з підстав обрання неефективного способу захисту права власності територіальної громади села Красна Слобідка Обухівського району Київської області (постанови від 31 серпня 2022 року у справі № 372/773/19 (провадження 
№ 61-10650св20) та у справі № 372/770/19 (провадження № 61-10545св20), 
від 11 січня 2023 року у справі № 372/772/19 (провадження № 61-10872св22).
Таким чином, з урахуванням релевантної судової практики Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення позовних вимог про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування, про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення прав. Належним та ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, проте такі вимоги прокурор не заявляв, не уточнював із таких мотивів позовних вимог та не змінював підстав позову.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, який обґрунтовано змінив рішення суду першої інстанції 
в частині підстав відмови у позові та відмовив у задоволенні позовних вимог 
з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту права власності територіальної громади на землю.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 01 грудня 
2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 вересня 
2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова 
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                             Г. В. Коломієць
 
                                                                                                             Р. А. Лідовець