Справа № 938/407/21
Провадження № 22-ц/4808/614/23 
Провадження № 22-ц/4808/662/23
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В. 
Суддя-доповідач Мальцева 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Мальцевої Є.Є.,
суддів Баркова В.М., Девляшевського В.М., 
секретар Мельник О.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє  адвокат Міліруд Євген Олександрович, на рішення Верховинського  районного суду Івано-Франківської  області від 28 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук Оксана Ярославівна, про визнання заповіту недійсним, та за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2023 року про стягнення судових витрат, 

              в с т а н о в и в :

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання нотаріально посвідченого заповіту недійсним.
В позові ОСОБА_1 посилався на те, що він проживає на присілку Малий Присліп с.Віпче Верховинського району Івано-Франківської області, у спадковому житловому будинку, де народився його батько ОСОБА_3 та який належав його родині. У вказаному будинку також проживала рідна сестра його батька - ОСОБА_4 , яка 26.08.2009 склала на його користь заповіт, відносно свого майна. Зазначає, що він завжди допомагав ОСОБА_5 у побуті та веденні господарства, а також на прохання останньої почав постійно з нею проживати в житловому будинку та вести спільне господарство. 
Однак, коли він почав здійснювати капітальний ремонт житлового будинку, ОСОБА_5 змінила ставлення як до нього, так і до всієї родини в цілому. Вважає, що така зміна поведінки та відношення ОСОБА_5 відбулася, через здійснення на неї тиску з боку відповідача ОСОБА_2 , з метою зміни нею психологічних установок, думок, суджень і рішень. Відповідачу було відомо про те, що ОСОБА_5 склала заповіт на його користь, а він мав намір заволодіти її майном.
Зокрема, ОСОБА_2 вибрав такий підхід психічного впливу на особу похилого віку, який буде реально ефективний для нього, а саме постійно стверджував ОСОБА_5 про те, що позивач відремонтує її дім, ОСОБА_5 здасть в будинок перестарілих, а будинок і землю продасть. Це залякування добре діяло на тітку, оскільки вона вірила у це і боялася цього. Після телефонних розмов із відповідачем ОСОБА_5 діяла неадекватно, що можуть підтвердити свідки.
Психічний вплив на ОСОБА_5 полягає також у тому, що відповідач розсварив її з усіма рідними, а також змусив її звернутися до сільської ради із заявою про виселення його з житлового будинку. Проте, його задум не здійснився, так як за життя ОСОБА_5 не зверталася у відповідні установи з приводу того, що він якимось чином заважає їй. Вважає, що дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_5 не діяла самостійно, а знаходилася під впливом ОСОБА_2 . 
Через негативний плив ОСОБА_2 на ОСОБА_5 позивач певний період часу змушений був уникати зустрічей із нею задля уникнення стресових ситуацій, які могли негативно вплинути на її здоров`я, так як хвилювався про неї. Саме в цей період сильно захворів його батько та він змушений був здійснювати догляд за ним. Від сусідів він дізнався, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач ОСОБА_2 її поховав. Такі дії відповідача є вкрай непорядними, оскільки він не повідомив рідних про смерть ОСОБА_5 , що вкотре підтверджує його заплановані дії з приводу заволодіння її майном. Про це свідчить також те, що ОСОБА_5 склала заповіт на користь ОСОБА_2 у 2019 році за декілька місяців до смерті.
Вважає, що якби на ОСОБА_5 не чинився психічний тиск, то вона ніколи не розпорядилася б своїм майном на користь зовсім сторонньої для неї людини, яка ніколи не приймала участі у господарстві, не вкладала коштів в утримання майна та не здійснювала догляду за заповідачем. 
При цьому ОСОБА_5 , інколи ніби оговтуючись від дій ОСОБА_2 , і водночас того не розуміючи, стверджувала, що її намагаються обманути. Був період часу, коли вона пропонувала віддати своє майно селищній раді, а також телефонувала до інших родичів та пропонувала скласти заповіт на них. Дані обставини свідчать про неадекватну поведінку ОСОБА_5 . Також зазначив, що у такий незаконний спосіб сім`я відповідача вже отримувала спадщину.
Вважає, що заповіт, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 під впливом його психологічного тиску, шляхом залякування, за відсутності волевиявлення заповідача є недійсним на підставі ч.1 ст.231 ЦК України. 
Зазначає, що він є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , який прийняв спадщину, так як проживав з нею на час відкриття спадщини в житловому будинку в присілку Малий Присліп с.Віпче Верховинського району Івано-Франківської області. А тому просить позовні вимоги задовольнити, визнати заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я. від 05.11.2019, зареєстрований у реєстрі за №1717, згідно якого спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_5 є ОСОБА_2 , недійсним.
Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Додатковим рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2023 року в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правову допомогу відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. В апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України. Вказує, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що позивачем належно доведені власні вимоги, але судом не оцінені належно докази у справі. Крім того, судом порушені норми процесуального права, оскільки позивачем було заявлено клопотання про витребування доказів – історії хвороби померлої ОСОБА_5 , при цьому позивач оголошував намір заявити про призначення судової експертизи після отримання таких доказів. Разом з тим суд відмовив у витребуванні доказів, відповідно, позбавив позивача надати доказ у вигляді експертного висновку щодо стану спадкодавця на час смерті. Покази свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні не можуть бути належними доказами у справі, оскільки на думку позивача саме цей свідок вчинив психологічний вплив на померлу, примусив її скласти заповіт на ім`я його сина, і тому покази цього свідка необхідно оцінювати критично. Вважає, що суд не з`ясував, чи відповідало дійсній волі спадкодавця ОСОБА_5 складання заповіту на користь відповідача, що за таких обставин викликає сумнів у законності оспореного заповіту. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача вказує, що рішення першої інстанції є законним, скасуванню не підлягає. Суд вирішив позов саме з урахуванням зазначених позивачем підстав – ч.1 ст. 231 ЦК України. Клопотання позивача про витребування доказів – історії хвороби спадкодавця – було подано після закриття підготовчого провадження 30.11.22 року без зазначення поважних причин пропуску такого строку, в той час як 30.08.2022 року суд закрив підготовче провадження. Клопотання позивача від 30.11.2021 року про витребування доказів було вирішено судом, задоволено частково, і в частині витребування історії хвороби також не було обґрунтовано поважність пропуску строку подання такого клопотання. Що стосується обставин справи, то позивач не підтвердив належно ані незаконність дій нотаріуса, який посвідчував спірний заповіт, ані те, що волевиявлення ОСОБА_5 при укладанні заповіту на ім`я відповідача не відповідало її наміру. 
Оскаржуючи додаткове рішення про відмову у відшкодування витрат на правову допомогу, представник позивача просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення таких витрат в повному обсязі. Вказує, що суд неповно з`ясував обставини, що стосуються цього питання, прийшов до необґрунтованого висновку. Так, суд відмовив у зв`язку із тим, що представником відповідача 06.03.2023 року було подано заяву про подання доказів судових витрат, в тому числі на правову допомогу. 28.03.2023 року представником було подано клопотання про долучення доказів на підтвердження таких витрат, а саме – іншого екземпляру договору від 09.08.2021 року про надання правової допомоги, оскільки в первісно поданому екземплярі договору була допущена описка. Апелянт вважає, що судом вирішено це питання з порушенням норм ЦПК України, оскільки враховані тільки докази, надані 06.03.2023 року, серед яких і є договір з очевидною опискою. 
Відповідач, позивач та третя особа до суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без участі його та позивача. 
Враховуючи положення ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку  позивача, відповідача і третьої особи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Крім того, представник позивача надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача – адвоката Рашковську Л.О., яка заперечувала проти апеляційної скарги позивача і підтримала апеляційну скаргу відповідача на додаткове рішення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги представника відповідача є такими, що заслуговують на увагу. 

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що нотаріально посвідченим заповітом від 05.11.2019 року ОСОБА_5 все своє майно заповіла ОСОБА_2 . Вказаний заповіт було записано нотаріусом за допомогою комп`ютерної техніки зі слів спадкодавця ОСОБА_5 . На її прохання до його підписання заповіт оголошений нотаріусом вголос. Текст заповіту підписаний ОСОБА_5 особисто, як такий, що повністю відповідає її волевиявленню. На момент смерті ОСОБА_5 заповіт є чинним ( т.1 а.с. 24).
02.03.2020 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла (т.1 а.с. 9).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та земельних ділянок в смт Верховина, присілок Малий Присліп Верховинського району Івано-Франківської області ( т.1 а.с.26-28).
20.07.2020 за заявою ОСОБА_3 , 1944 р.н., приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я., заведена спадкова справа, оскільки він бажав прийняти спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_5 (т.1 а.с.118)
30.07.2020 із заявою про прийняття спадщини за заповітом, після смерті ОСОБА_5 звернувся відповідач ОСОБА_2 ( т.1 а.с 130)
04.08.2020 із заявою про прийняття спадщини за законом, після смерті ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_3 – батько позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 . (т.1 а.с.142).
Листом – роз`ясненням приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я. роз`яснено ОСОБА_3 його право на спадкування відповідно до вимог ч.2 ст.1259 ЦК України. 
15.02.2021 приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я. на підставі заяви ОСОБА_2 , видано йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 Верховинського району Івано-Франківської області №№224, 226,228, 230 . (т.1 а.с.168, 180, 193, 206)
Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №244411216 ОСОБА_2 є власником житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, загальною площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Підстава для державної реєстрації – свідоцтва про право на спадщину за заповітом №№224, 226 (т.1 а.с. 118-207).
Зі змісту інформації Верховинської селищної ради від 03.10.2019 на звернення ОСОБА_5 щодо проживання ОСОБА_7 із співмешканкою у її житловому будинку, вбачається, що комісією селищної ради у складі: депутатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , державного реєстратора Кривнюка Я.Д. та дільничного інспектора поліції Корчука М. було здійснено виїзд до господарства ОСОБА_5 у присілку Малий Присліп Верховинської селищної ради та встановлено, що дійсно за вказаною адресою проживають зазначені нею у зверненні особи. Зі слів ОСОБА_1 , вказані особи поселилися в господарстві (в окремій виділеній кімнаті), у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 було складено заповіт на користь ОСОБА_1 та з метою допомоги у веденні господарства. Встановлено, що ОСОБА_1 проведено частковий ремонт будинку та зведення окремих господарських споруд. Однак, зважаючи, що між ОСОБА_5 та сім`єю її племінника ОСОБА_1 відсутні приязні відносини, здійснюються постійні сварки і скандали, а також що ОСОБА_5 скасувала заповіт, яким вона заповідала ОСОБА_1 належне їй майно, йому роз`яснено положення Цивільного законодавства щодо порядку спадкування майна та відповідальності за проживання в господарстві без відповідної реєстрації та взято зобов`язання щодо якнайшвидшого виселення із господарства ОСОБА_5 . Також комісією роз`яснено ОСОБА_5 порядок примусового виселення з господарства її племінника ОСОБА_1 , у разі якщо він не виселиться самостійно (т.1 а.с. 29). 
Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 3067 від 01.11.2019, виданої Верховинською селищною радою уповноваженому власнику ОСОБА_5 зареєстрована в АДРЕСА_2 , одна (т.1 а.с. 30). 
Згідно з довідкою від 30.07.2020 ОСОБА_5 постійно проживала і була зареєстрована, за адресою смт Верховина, присілок Малий Присліп Верховинського району Івано-Франківської області, до дня смерті (т.1 а.с. 31).
ОСОБА_5 , 1944 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті: серцево-судинна недостатність ІІІ ст. кардіосклероз остереопатичний (т.1 а.с.33) 
Із відповідей Верховинського РВП ГУНП України в Івано-Франківській області Вих. №1310/108/54/01-2021 від 22.03.2021 та Вих №1859/108/54/01-2021 від 27.04.2021 адресованих на ім`я ОСОБА_2 ,. вбачається, що він звертався 01.03.2021 та 13.04.2021 із зверненням щодо конфліктної ситуації із ОСОБА_1 . Однак проведеною перевіркою встановлено, що мали місце цивільно-правові відносини, натомість будь яких ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не встановлено. Рекомендовано з приводу описаних у зверненні подій і фактів звернутися до суду за захистом своїх прав (т.1 а.с.34-35). 
Суд також врахував, що позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, як такий, що вчинений особою проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, надав наступні докази.
Заповіт, складений ОСОБА_5 26.08.2009, посвідчений державним нотаріусом Верховинської районної нотаріальної контори Івано-Франківської області Павлюком І.І. за реєстраційним №788, згідно з яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право заповідала ОСОБА_1 .
Довідка від 25.05.2023 Виконавчого комітету Верховинської селищної ради про те, що ОСОБА_1 дійсно проживав разом і вів спільне господарство із своєю покійною тіткою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації місця проживання з 2017 року, за адресою смт Верховина, присілок Малий Присліп Верховинського району Івано-Франківської області.
Довідка видана на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов від 25.08.2020.
Акт обстеження матеріально-побутових умов від 25.08.2020, який проводився комісією у складі депутата сільської ради Ю.В. Ванджурака, свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , і яким встановлено, що ОСОБА_1 проживає та проживав у господарстві покійної тітки ОСОБА_5 в с. Віпче, присілок Малий Присліп з 2017 року. 
Свідоцтво про смерть від 04.03.2020, згідно з яким ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Верховина Верховинського району Івано-Франківської області.
Як вбачається з заяви заповідача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона скасувала власний заповіт від 26.08.2009 на користь ОСОБА_12 .. При підписанні даної заяви особу ОСОБА_5 перевірено, встановлено її дієздатність (т.1 а.с.242). 
Судом були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_17 , ОСОБА_6 , при цьому жодний зі свідків не підтвердив обставин, на які посилався позивач в обґрунтування позову. 
Отже, виходячи з позиції позивача про те, що оспорений заповіт є недійсним, оскільки вчинений особою проти її справжньої волі, внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, суд керувався наступними нормами матеріального права. 
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. 
Заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Положеннями ст.1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Законодавчо закріпленими вимогами до оформлення заповіту є складення у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; особисте підписання заповідачем (ст.1247 ЦК України). Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Положення ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, які поширюються на заповіт, як на односторонній правочин, дійсно передбачають, що дії заповідача, спрямовані на досягнення певного результату, мають об`єктивно відображати його внутрішню волю і що таке волевиявлення повинно бути вільним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України 2004 року за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Суд на виконання положень статті 12 ЦПК України під час підготовчого судового засідання роз`яснював право призначення судової експертизи, однак таке клопотання заявлено не було.
Також судом було вирішено клопотання позивача про витребування доказів: 30.11.2021 року судом було витребувано спадкову справу після смерті ОСОБА_5 , в задоволенні клопотання про витребування історії хвороби ОСОБА_5 було відмовлено. 
Позивач при оскарженні рішення суду першої інстанції звертався до апеляційного суду із клопотанням про витребування історії хвороби ОСОБА_5 , мотивуючи клопотання тим, що внаслідок відмови суду першої інстанції у витребуванні таких доказів, не мав можливості провести судову психіатричну експертизу щодо психічного стану спадкодавця. 
Разом із тим, зі справи вбачається, що такого клопотання під час судового розгляду в суді першої інстанції заявлено не було. Отже, судом правильно було відмовлено у витребуванні історії хвороби, оскільки таке клопотання не було обґрунтоване, подане в пропуском процесуального строку. 
Колегія суддів також не вбачає аргументованих причин для задоволення даного клопотання, з урахуванням характеру позовних вимог. Крім того, в апеляційному суді жодних інших клопотань, в тому числі, про проведення будь-якої експертизи, також позивачем заявлено не було, 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду в п.18 постанови від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
У разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).
Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Аналогічні положення закріплені в підпункті 1.7 пункту 1 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), згідно з яким нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути в голос прочитаний і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом.
Судом першої інстанції встановлено, що при посвідченні оспореного заповіту дотримані вимоги щодо його форми та відповідні норми ЦК України, зокрема статті 1247 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Враховуючи положення статей 12, 81, 89 ЦПК України, суд прийшов до цілком правильного і логічного висновку про те, що позивачем належними та достовірними доказами не доведено, що волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, що вона не мала наміру на складання заповіту саме такого змісту, тому відмовив в задоволенні позову. 
Встановивши обставини справи і проаналізувавши надані позивачем докази, колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність і безпідставність вимог позивача. 
Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі представник позивача не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням без будь-якого правового обґрунтування. Доводи апеляційної скарги є аналогічними обставинам, викладеним в позовній заяві, які суд перевіряв, аналізував, дав їм мотивовану оцінку. Позивач не спростував обставини, встановлені в свою чергу судом, нічим, крім власних заперечень та сумнівів. 
Суд першої інстанції у відповідності до положень процесуального закону виходив з того, що обов`язок доказування обставин у справі покладається на сторони.

Відповідно до положень статті ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, твердження представника позивача стосовно того, що суд не перевірив, чи з власної волі складала ОСОБА_5 заповіт на користь відповідача, не є слушними, оскільки зі змісту оскарженого рішення вбачається, що судом першої інстанції оцінка доказів проведена саме у відповідності до положень статті 89 ЦПК України – окремо кожному доказу та у їх сукупності, і суд прийшов до мотивованого висновку про відмову в позові за його недоведеністю та безпідставністю. 

Підсумовуючи викладене, перевіривши справу, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили його вимоги, і відповідно, правильним і логічним є рішення про відому в задоволенні позову. 

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду по суті спору не дає підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовує висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене рішення вимогам законності та обґрунтованості відповідає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 

Разом з тим, перевіряючи додаткове рішення суду стосовно витрат на правову допомогу, колегія суддів не може погодитися із судом першої інстанції. 

Вирішуючи під час ухвалення додаткового рішення питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою представника відповідача - адвоката Рашковської Л.О., суд виходив з того, що у визначений судом строк для подання доказів понесених судових витрат на правничу допомогу представник відповідача надала суду копію договору на такі послуги, в якій була допущена описка. Тому суд не прийняв екземпляр договору з правильними даними, але наданий після спливу процесуального строку для подачі відповідних доказів. Крім того, суд зауважив, що акт виконаних робіт та платіжні документи про оплату послуг адвоката не містять посилань на те, що послуги надавалися у справі №938/407/21, і відмовив в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на правову допомогу. 
Судове рішення у справі №938/407/21, що переглядається апеляційним судом, за результатом розгляду позовних вимог ОСОБА_1 по суті ухвалено судом 28.02.2023 року. 
Зі справи вбачається, що 06.03.2023 року представник відповідача подала суду заяву про відшкодування витрат ОСОБА_2 на правову допомогу у справі №938/407/21 в сумі 15600 грн. До заяви долучила копію договору №12/21 від 09.08.2021 року, в якому зазначено, що юридичні послуги надаються в межах цивільної справи №300/790/21 (т. 2 а.с. 200-203). Крім того, долучила платіжні документи про перерахування оплати, акт виконаних робіт з деталізацією таких послуг. (т.2 а.с.205-212)
28.03.2023 року, з`ясувавши, що в договорі про правничу допомогу із ОСОБА_2 допущена описка, представник надала суду заяву про долучення до матеріалів справи екземпляру договору із правильними реквізитами - а саме відповідним номером справи, в межах якої надавала професійні послуги. (т.2 а.с.223-224). 
Представником позивача 28.03.2023 року заявлено суду про зменшення витрат відповідача на правову допомогу, у зв`язку із тим, що заявлена сума в розмірі 15600 грн є завищеною, не відповідає критеріям розумності, співмірності витрат, умовам договору, і не обґрунтована з точки зору раціональності проведених робіт. 
Пунктом 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
З матеріалів справи вбачається, що заява про стягнення витрат на правничу допомогу за результатами розгляду спору, закінченого 28 лютого 2023 року, подана представником відповідача до суду першої інстанції 06 березня 2023 року – без порушення вищевказаного строку.
Судом правильно зазначені критерії вирішення питання про відшкодування судових витрат. Але суд формально оцінив окремо надані відповідачем письмові докази таких витрат, не врахував, що в заяві про відшкодування таких витрат правильно вказаний номер цивільної справи, оскільки в акті, підписаному ОСОБА_2 та виконавцем Рашковською Л.О., є відсилка на договір про правничу допомогу саме від 09.08.2021 року, і зазначено, що акт виконаних робіт від 01.03.2023 року включає витрати, визначені в акті від 02.12.2022 року. Акт підписаний замовником послуг, і кількість затраченого у зв`язку із послугами в даній справі часу, в акті від 01.03.2023 року є меншою, ніж зазначена в акті від 02.12.2023 року, що вказує на те, що обсяг робіт був перевірений і скорегований адвокатом у відповідності до фактичних обставин. Платіжні документи підтверджують проведення оплати послуг адвоката в період розгляду справи, містять конкретні відомості про оплату послуг адвоката Рашковської Л.О. саме ОСОБА_2 .. 
Крім того, апеляційним судом перевірено, яка справа має №300/790/21 – такий номер привласнений адміністративній справі, розглянутої Івано-Франківським окружним адміністративним судом 01.11.2021 року за участю інших осіб, серед яких немає учасників даної справи. Отже, такі обставини вочевидь свідчать про технічну описку в договорі про надання юридичної допомоги. 
Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідачем наданий суду договір із адвокатом. 
Доводи представника позивача про неспівмірність заявленої вартості правничої допомоги, наданої відповідачу, судом першої інстанції не враховувалися при вирішенні даного питання. І позивач не оскаржував додаткове рішення суду з приводу того, що суд з інших підстав відмовив відповідачу у стягненні витрат на правничу допомогу. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Водночас, матеріали справи підтверджують реальність таких послуг, оскільки представництво впродовж всього розгляду справи здійснювалося адвокатом Рашковською Л.О. на підставі вищевказаного договору №12/21 та ордеру на надання правничої допомоги від 08.08.2021 (т.1 а.с. 60). Зокрема, адвокат складала процесуальні документи, що підтверджується актом виконаних робіт, також адвокат Рашковська Л.О. брала участь у судових засіданнях, що свідчить про наявність підстав для стягнення таких витрат на користь відповідача.
В той же час, колегія суддів зауважує, що представник позивача подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування якого вказав на відсутність документів, що підтверджують понесені витрати на професійну правничу допомогу, а також обсягу виконаної роботи.
Апеляційний суд зауважує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
В постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №61-22131 св 19) зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Відповідачем підтверджено факт оплати правничої допомоги письмовими доказами у справі. 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду про відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу підлягає скасуванню, а заява представника відповідача – задоволенню в повному обсязі. 
Керуючись ст.374, 367, 375, 376, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє  адвокат Міліруд Євген Олександрович - залишити без задоволення. 
Рішення  Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2023 року залишити без змін. 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити. 
Додаткове рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2023 року скасувати. 
Заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на правову допомогу 15600 (п`ятнадцять тисяч шістсот) грн.. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 03 липня 2023 року. 

Судді                                                                Є.Є.Мальцева

В.М. Барков 

В.М. Девляшевський