ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року	Львів	Справа № 380/19163/21 пров. № А/857/3878/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді                                                  Заверухи О.Б.,
суддів                                                                      Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року з питань встановлення судового контролю за виконанням рішення суду  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради  про зобов`язання вчинити певні дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Гулик А.Г., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

05 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Франківського відділу соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність щодо нарахування та виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік в меншому розмірі, ніж передбачено законом; зобов`язати нарахувати та виплатити їй грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком, з вирахуванням попередньо виплаченої суми допомоги, тобто у розмірі 4341,00 грн.
Рішенням  Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2021 рік в меншому розмірі, ніж встановлений частиною 4  статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993. Зобов`язано Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.
29 листопада 2022 року до Львівського окружного адміністративного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій просила зобов`язати Франківський відділ соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради   подати звіт про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у цій справі.
Заява обґрунтована тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у цій справі частково задоволено позов ОСОБА_1 до Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії, зокрема зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги. Проте, вказане рішення відповідачем не виконано, грошова допомога до 5 травня за 2021 рік не виплачена. Вважає, що такі дії відповідача не можна вважати належним виконанням судового рішення, а тому просить зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.
Ухвалою  Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 у задоволенні клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі відмовлено повністю. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання вказаного рішення суду відповідач нарахував позивачу недоплачену суму щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2021 рік у сумі 7879 грн. Вказана виплата включена до списку за черговістю виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів за номером 654. Перерахована позивачу грошова допомога має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів відповідача, а, отже, проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань. З огляду на викладені обставини та наведені норми права, суд першої інстанції  вважав, що ознак ухилення чи навмисного невиконання судового рішення з боку відповідача не встановлено. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу, зобов`язати відповідача подати у визначений судом строк звіт про виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 380/19163/21, за наслідками розгляду звіту вирішити питання про накладення на керівника Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради штрафу в розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Зокрема, зазначає, що відповідачем не виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у справі № 380/19163/21, тому наявні підстави для встановлення судового контролю за його виконанням. Вказує, що відповідачем не надано доказів, які б містили інформацію щодо бюджетних призначень і те, що бюджетних асигнувань для виплати стягувачу нарахованої щомісячної доплати до пенсії недостатньо. Вважає неприйнятним посилання суду першої інстанції на затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року Порядок № 902, оскільки він є підзаконним нормативним актом і не може обмежувати права громадян, які встановлено законом.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що ним здійснено перерахунок щорічної грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2021 рік, а вимоги державного виконавця в частині виплати допомоги не виконано  з поважних та незалежних від боржника обставин. Вказує, що виплата заборгованості згідно з рішенням суду здійснюється відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 902. Зазначає, що згідно з нормами Порядку № 902 Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради перерахує кошти позивачу відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень після здійснення перерахунку бюджетних коштів регіональним органом соціального захисту (Департаментом соціального захисту населення Львівської ОДА)  на його рахунок, про що повідомлено орган примусового виконання рішення.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1  ст. 311 КАС України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у цій справі.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129 та ст. 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно із ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
За приписами ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Приписами ст. 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).
За приписами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.
Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).
В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський Суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).
У справі «Сорінг проти Об`єднаного Королівства» від 07 липня 1989 року Європейський суд визначив, що на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили. Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.
Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень-складовою права на справедливий судовий захист.
Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.
Частиною 1 ст. 255 КАС України врегульовано, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Судовий контроль – це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Положеннями ч. 1 та 2 ст. 382 КАС України визначено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Колегія суддів зазначає, що судовий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту – встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.
При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звернув увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, пов`язані з невиконанням судового рішення в цій справі.
Приписами ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Слід зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Вказана позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правового захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2022 року у справі №380/19163/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії, зокрема, зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги.
Постановою державного виконавця від 02 червня 2022 року ВП № 69142333 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 380/19163/21, виданого 17 травня 2022 року про «зобов`язати Франківський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми допомоги» (а.с.64).
На виконання вказаного рішення суду, Франківським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради нарахувано позивачу недоплачену суму щорічної грошової допомоги до 05 травня за 2021 рік у сумі 7879 грн. Вказана виплата включена до списку за черговістю виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів за номером 654.
Із матеріалів справи також слідує, що на виконання вимог Порядку № 902, Франківським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради  надіслано до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації лист № 260309-5237 від 15 липня 2022 року, з проханням забезпечити виділення бюджетних коштів у сумі 7879 грн для подальшої виплати цих коштів боржником стягувачу – ОСОБА_1 (а.с.111).
Крім того, Франківським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради  надіслано до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) лист № 260309-5236 від 15 липня 2022 року, у якому повідомлено, що  з метою виконання судового рішення та вимоги державного виконавця у даному виконавчому провадженні (в частині нарахування допомоги) боржником здійснено нарахування допомоги. Вказано, що виплата заборгованості згідно з рішенням суду у даному виконавчому провадженні та витрати на виконавче провадження здійснюються відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 902. Зазначено, що згідно з нормами Порядку № 902 кошти ОСОБА_1 буде перераховано відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень (списків) після здійснення перерахунку бюджетних коштів регіональним органом соціального захисту (Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації) на рахунок районного органу соцзахисту  (Франківського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради) (а.с.112).
Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для забезпечення виконання рішень суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2021 року № 902 (далі – Порядок № 902). 
Доводи скаржника про те, що Порядок № 902 не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах є безпідставними, оскільки він є чинним і саме ним  визначено механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Забезпечення виконання рішень суду»  для забезпечення виконання рішень суду, прийнятих національними судами.
Згідно з пунктом 7 Порядку № 902 черговість виконання рішень визначається боржником за датою їх надходження до боржника, в межах однієї дати - за датою набрання рішенням законної сили, якщо рішення, які виконуються за датою набрання ними законної сили, прийнято стосовно декількох позивачів, - за прізвищами в алфавітному порядку.
Пунктом 8 Порядку № 902  передбачено, що боржник формує окремі списки за черговістю виконання рішень відповідно до пріоритетності спрямування коштів, визначеної     пунктом 5     цього Порядку (далі - списки).
Згідно з пунктом 9 Порядку № 902 розподіл бюджетних коштів між боржниками здійснюється Мінсоцполітики з дотриманням пріоритетності напрямів пропорційно потребі в забезпеченні виконання рішень на підставі інформації, наданої Мінсоцполітики Нацсоцслужбою та регіональними органами соціального захисту населення за встановленою Мінсоцполітики формою.
Регіональні органи соціального захисту населення розподіляють бюджетні кошти між районними органами соціального захисту населення та центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат з дотриманням пріоритетності їх спрямування пропорційно потребі в забезпеченні виконання рішень на підставі інформації, сформованої відповідно до черговості.
Нацсоцслужба розподіляє бюджетні кошти між територіальними органами з дотриманням пріоритетності їх спрямування пропорційно потребі за списками, сформованими на підставі рішень.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 902 боржник перераховує кошти стягувачу відповідно до визначених пріоритетності та черговості виконання рішень (списків).
Під час визначення потреби в бюджетних коштах для забезпечення виконання рішень на наступний місяць обов`язково враховується залишок непогашених грошових зобов`язань за рішеннями під час формування боржником окремих списків на наступний місяць.
Боржник бере бюджетні зобов`язання та проводить платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисом.
Згідно з пунктом 11 Порядку № 902 районні органи соціального захисту населення та центри з нарахування та здійснення соціальних виплат щомісяця до 5 числа подають регіональним органам соціального захисту населення інформацію про потребу в бюджетних коштах для забезпечення виконання рішень, підготовлену відповідно до пріоритетності з дотриманням черговості їх виконання за встановленою Мінсоцполітики формою.
Проаналізувавши вищенаведене норми Порядку № 902, колегія суддів зазначає, що виплати здійснюються районними органами соціального захисту населення виключно за рахунок бюджетних коштів, після їх розподілу регіональними органами соціального захисту населення. Виділення коштів із державного бюджету на фінансування даної бюджетної програми не залежить від районного органу соціального захисту населення.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному згаданим Кодексом.
Відповідно до пунктів 20, 29 статті 116 Бюджетного кодексу України порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених згаданим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених згаданим Кодексом чи законом про Державний бюджет України; здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України
Таким чином, фактичне та у повному обсязі виконання судового рішення відповідачем можливе за умови наявності відповідних бюджетних асигнувань на відповідні цілі за рахунок коштів Державного бюджету України.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що перерахована позивачу грошова допомога має бути виплачена за рахунок коштів Державного бюджету України та проведення такої виплати не може бути здійснене за рахунок власних коштів відповідача, а, отже, проводиться лише у разі наявності на це відповідних бюджетних асигнувань.
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 373/436/17, від 15 травня 2020 року у справі № 812/1813/18, від 21 травня 2020 року у справі № 310/6910/16-а та від 19 лютого 2020 року у справі № 821/1491/17, невиконання боржником судового рішення в частині виплати грошових коштів стягувачу за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.
Також у постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року по справі №802/357/17-а зроблено висновок про те, що звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
У розглядуваному випадку виплата коштів на виконання рішення суду не залежить від суб`єктивного волевиявлення відповідача, а від виділення таких коштів відповідачу з Державного бюджету.
З огляду на викладені обставини та наведені норми права, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ознак ухилення чи навмисного невиконання судового рішення з боку відповідача не встановлено.
Крім того, виконання рішення суду у цій справі здійснюється шляхом застосування заходів його примусового виконання у порядку, визначеному  Законом України «Про виконавче провадження»  та належним і достатнім способом захисту в даному випадку буде забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем шляхом застосування заходів його примусового виконання у порядку, визначеному  Законом України «Про виконавче провадження».
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів у спірних правовідносинах погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для встановлення судового контролю в порядку, визначеному  ст. 382 КАС України, відсутні.
Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2022 року з питань встановлення судового контролю за виконанням рішення суду  у справі № 380/19163/21  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін  	
Повне судове рішення складено 03 травня 2023 року.