ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2023 року
м. Київ
справа № 161/5591/21
провадження № 51-3677км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
захисника                            ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Луцького міскрайонного суду Волинської області від 19 травня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021030580000192, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК такого, що судимості не має, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком районного суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього певні обов`язки. Застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за таких обставин. 
Так, 24 січня 2021 року під час виконання своїх службових обов`язків старший лейтенант поліції ОСОБА_8 та лейтенант поліції ОСОБА_9 прибули на місце дорожньо-транспортної пригоди (просп. Волі, 27 у м. Луцьк), де виявили громадянина ОСОБА_10 , котрий перебував в стані алкогольного сп`яніння, заперечував свою причетність до пригоди, поводив себе агресивно та викликав по телефону своїх товаришів на допомогу, які прибули за декілька хвилин. Серед групи невідомих осіб у кількості п`яти чоловіків та однієї жінки, був ОСОБА_7 , котрий поводив себе агресивно та перешкоджав роботі працівників поліції. 
В подальшому приблизно о 20:54 ОСОБА_7 , вчинивши конфліктну ситуацію з ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що перед ним знаходиться працівник поліції, діючи з прямим умислом, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, завдав останньому одного удару кулаком правої руки у ліву сторону нижньої щелепи, від якого потерпілий впав, чим заподіяв ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень .   
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок суду - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на те, що ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження потерпілому з необережності, не маючи прямого умисну завдати удару працівнику поліції, тому в його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того стверджує, що суд надав перевагу показанням свідків сторони обвинувачення, а ряд доказів, що покладено в основу вироку не було відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК (зокрема, відеозаписи з нагрудних камер потерпілого та свідків, а також з камери зовнішнього відеоспостереження магазину), тому суд не мав права на них посилатись у вироку. Вказані порушення залишились поза увагою суду апеляційної інстанції, який залишивши без задоволення апеляційну скаргу сторони захисту не зазначив підстав, через які визнав її необґрунтованою. Відтак його рішення не відповідає вимогами ст. 419 КПК та підлягає скасуванню.  
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено. 
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, суд належним чином умотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до вимог закону в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємопов`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо  ОСОБА_7 . 
Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Зокрема, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, доводиться показаннями самого засудженого, котрий у суді пояснив, що прибув на місце події для надання допомоги своєму побратиму - ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та мав конфлікт з поліцією. Коли працівники поліції застосували сльозогінний газ, який також потрапив йому в очі, він почав з`ясовувати, хто це зробив, підійшов до ОСОБА_8 та запитав, чому так відбувалось. Між ними виникла конфліктна ситуація, однак жодних тілесних ушкоджень поліцейському він не завдавав, будь-яких намірів заподіяти шкоду здоров`ю поліцейському не мав. Зазначив, що можливо міг відмахнутися після того, як втратив відчуття реальності, у зв`язку із застосуванням поліцейськими газу.
Разом із тим, допитаний у суді потерпілій ОСОБА_8 пояснив, що перебуваючи на місці події, він та інші правоохоронці займалися оформленням адміністративних матеріалів, коли туди прибули невідомі особи та почали з`ясовувати чому поліцейські висувають претензії до їх знайомих. Серед цих осіб був ОСОБА_7 , котрий поводив себе агресивно, кричав, намагався втрутитися та завадити поліцейським виконувати свою роботу. Вказаним особам працівники поліції неодноразово висловлювали вимогу відійти від місця проведення слідчих та процесуальних дій, однак вони не відходили та на зауваження не реагували. Тоді ОСОБА_7 з іншою особою почали відводити ОСОБА_10 , а на запитання поліцейського відповіли, що забирають його. На вимогу припинити такі дії, вони не реагували та продовжували йти, і тоді потерпілій став перед ними перегородивши дорогу, а ОСОБА_7 штовхнув його і намагався пройти далі. Він попередив про можливість застосування фізичної сили та спеціальних засобів у зв`язку із невиконанням законних вимог поліцейського, однак ОСОБА_7 та інша особа продовжували відводити ОСОБА_10 , відштовхувати його та йти. Тому, з метою припинення вказаних протиправних дій, він застосував спецзасіб - сльозогінний газ, розпиливши його нецілеспрямовано поблизу осіб, які намагались забрати з місця події ОСОБА_10 . Потім конфліктна ситуація припинилась та він з колегою продовжили складання відповідних письмових матеріалів. Проте, за деякий час, коли він стояв біля службового автомобіля та інших осіб, ОСОБА_7 підбіг до нього і почав штовхатися викрикуючи «Це ти мене запшикав?». В ході штовханини його нагрудна камера впала. Надалі, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 завдав йому сконцентрований удар в область обличчя, внаслідок чого він впав та ударився потилицею. Завдавши удар, ОСОБА_7 почав бігти, а потерпілий крикнув напарнику, що його вдарили, тоді інші поліцейські затримали ОСОБА_7 . Зазначив, що завданий йому удар був націленим, тобто завданий умисно, а з часу застосування ним сльозогінного газу до моменту завдання удару пройшло декілька хвилин. 
Під час слідчого експерименту потерпілій ОСОБА_8 на місці події розповів та продемонстрував обставини спричинення йому тілесних ушкоджень засудженим. 
Факт перебування працівника поліції ОСОБА_8 в момент події на службі, підтверджується дослідженими у суді письмовими матеріалами, ненаданими УПП у Волинській області.
Показання потерпілого ОСОБА_8 є послідовними та узгоджуються з наданими показаннями у суді свідка ОСОБА_9 , котрий підтвердив що ОСОБА_7 на місці події заважав працювати працівникам поліції та разом з іншою особою намагався забрати ОСОБА_10 . Потім було застосовано сльозогінний газ та виниклу ситуацію припинили, а коли свідок відійшов, почув крик, швидко повернувся і побачив, що потерпілий впав внаслідок завдання йому удару ОСОБА_7 . Зазначив, що удар бив прямий, здійснений із замахом руки, а безпосередньо перед його завданням працівниками поліції сльозогінний газ не застосовувався. Дані обставини свідок повністю підтвердив під час проведення слідчого експерименту за його участю. Допитана у суді свідок ОСОБА_11 підтвердила обставини події та зазначила, що коли почула крик, повернулась і побачила падіння потерпілого, в цей момент найближче до нього знаходився саме ОСОБА_7 .  
Показання потерпілого і свідків є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також з показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Зокрема останній у суді зазначив, що в ході декількох конфліктних ситуацій працівниками поліції попереджались особи про можливість застосування фізичної сили та спецзасобів. При цьому газ було застосовано нецілеспрямовано, а поблизу осередку конфліктної ситуації для припинення сутички. Через деякий час, коли конфлікт припинився, він побачив, як ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_8 та завдав йому удару, від якого потерпілій впав, і на асфальті були сліди крові. Вказані обставини повністю підтвердив у суді свідок ОСОБА_12 та пояснив, що після удару завданого потерпілому, ОСОБА_7 почав бігти, тому його наздогнали і затримали. 
Під час слідчих експериментів свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відтворили обставини, очевидцями яких вони стали, а саме завдання ОСОБА_7 удару потерпілому ОСОБА_8 .
Також судом було досліджено інші письмові докази, зокрема: протоколи прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, оглядів місця події, предметів, висновок експерта щодо виявлення у потерпілого ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень, а також висновок експерта, яким встановлено, що на час інкримінованих ОСОБА_7 дій, останній виявляв ознаки декомпенсованого посттравматичного стресового розладу. За своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії, але не був здатний повною мірою керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. 
До того ж, судом було досліджено відеозаписи з нагрудних камер поліцейських ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , а також солдата Національної гвардії України ОСОБА_12 , на яких зафіксовано неодноразове вчинення ОСОБА_7 конфліктних ситуацій, намагання перешкодити у проведенні слідчих дій на місці події. Як убачається з відеозаписів, до моменту поки ОСОБА_7 не підійшов впритул до працівників поліції, не почав відштовхувати їх, останні не застосовували фізичну силу та спеціальні засоби, на відміну від засудженого поводились спокійно, спілкувались ввічливо, просили відійти та не заважати у проведенні слідчих дій і тримати дистанцію. Далі зафіксовано, як потерпілий, уже знаходячись на землі, намагається підвестись, а інші особи намагаються затримати чоловіка, схожого на ОСОБА_7 , котрий в цей момент знаходився найближче до потерпілого. З дослідженого відеозапису з камери зовнішнього відеоспостереження магазину «Фокстрот», наданого на запит слідчого, убачається, що ОСОБА_7 активно рухається, вчиняє конфліктні ситуації, в ході яких відштовхує поліцейських, котрі намагаються припинити його протиправні дії, та в подальшому всі учасники сутички залишають поле зору відеокамери. 
Таким чином суд, оцінивши показання засудженого, потерпілого та свідків у сукупності із іншими доказами, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими й в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 345 КК є правильною.
При цьому, суд в своєму рішенні зазначив підстави, через які визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що засуджений не завдавав удару ОСОБА_8 , а можливо міг відмахнутися, внаслідок застосування сльозогінного газу. 
Суд зазначив, що не бере вказані твердження до уваги, оскільки спецзасіб було застосовано за декілька хвилин до моменту спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, і такі обставини не знайшли свого підтвердження у суді. До того ж, вони не узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема показаннями самого потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , які є послідовними та узгоджуються між собою, а також даними протоколів слідчих дій, відеоносіїв та висновками експертиз. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, в тому числі і тим, на які він посилається при касаційному розгляді та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні,навівши належні й докладні мотиви своїх висновків. 
Зокрема, перевірялись доводи сторони захисту про те, що судом першої інстанції не взяті до уваги показання свідків сторони захисту ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 . 
При цьому суд зазначив, що вказані свідки були допитані під час судового розгляду та їх показанням надано належну правову оцінку. Так, свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснила, що на місці події поліцейські застосували газ, коли ОСОБА_15 тримав ОСОБА_10 , ОСОБА_17 підійшов до поліцейських і запитав, для чого вони це роблять, після чого, вони знову застосували газ. Удару вона не бачила. Свідок ОСОБА_16 пояснив, що на місці події був конфлікт, поліцейський розпилив газ. ОСОБА_7 почав питати хто це зробив, він показав на ОСОБА_8 і вони пішли до потерпілого. ОСОБА_7 говорив в підвищеному тоні до потерпілого, тоді ОСОБА_8 знову застосував на них газ, а сам впав. Вважає, що ОСОБА_7 ударів не наносив. Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_7 у підвищеному тоні спілкувався з працівниками поліції, а вони застосували до нього сльозогінний газ. Зазначив, що будь-якого удару не бачив, адже газ частково попав і йому в очі. 
Враховуючи викладене апеляційний суд, погодився із висновком місцевого суду про те, що показання цих свідків частково суперечать показанням потерпілого ОСОБА_8 та свідків сторони обвинувачення. Крім того, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 є колегами і товаришами засудженого, а тому зацікавлені у вирішенні даного кримінального провадження. 
Також судом перевірялись доводи захисника про недопустимість як доказів відеозаписів з нагрудних камер поліцейських та з камери зовнішнього відеоспостереження магазину, який визнав їх необґрунтованими, зазначивши, що вказані докази отримані у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, а тому відповідно до вимог ст. 86 КПК є допустимими.
Предметом перегляду суду були доводи сторони захисту про недоведеність наявності умислу у ОСОБА_7 на вчинення інкримінованого злочину, які суд визнав безпідставними. 
Обґрунтовуючи свій висновок суд зазначив, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, може бути виражена у заподіянні побоїв, а також тілесних ушкоджень легкої чи середньої тяжкості. Обов`язковою ознакою злочину є те, що він вчиняється у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. Даний злочин вважається закінченим з моменту заподіяння побоїв чи тілесних ушкоджень.
Як встановлено судом, в день події ОСОБА_7 вчинив конфліктну ситуацію з інспектором патрульної поліції ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що перед ним знаходиться працівник поліції, та він, діючи з прямим умислом, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, завдав останньому одного удару кулаком правої руки у ліву сторону нижньої щелепи, внаслідок якого потерпілий впав, чим спричинив ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження. Факт перебування на службі ОСОБА_8 в день події підтверджується дослідженими документами у суді, а згідно з висновком експерта останньому протиправними діями засудженого було заподіяно легкі тілесні ушкодження. 
Отже, суд дійшов висновку, що дослідженими під час судового розгляду доказами повністю спростовуються твердження сторони захисту про заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому з необережності, під дією сльозогінного газу. 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що наявні у кримінальному провадженні докази повністю доводять винуватість ОСОБА_7 в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду. 
За таких обставин, ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та узгоджується з вимогами статей 370, 419 КПК.
Доводи захисника про те, що стороні захисту не було відкрито матеріали кримінального провадження у повному обсязі, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи, з яких убачається, що 19 березня 2021 року засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 були ознайомлені в повному обсязі з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК. Із викладених підстав Верховний Суд відхиляє вищенаведені доводи захисника.
Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення. Підстав для скасування судових рішень, як про це зазначає захисник, Судом не встановлено. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Луцького міскрайонного суду Волинської області від 19 травня 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                                         ОСОБА_3