Справа № 442/2999/21                                Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П. 
Провадження № 22-ц/811/2995/22                Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання – Юзефович Ю.І.,
з участю – представника апелянта – адвоката Сороки О.Є., представника позивачки – адвоката Доарме В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Сорокою Орестом Євгеновичем, на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2022 року (повний текст рішення складено 13 жовтня 2022 року), у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь завдану майнову шкоду в розмірі 378 915 грн 33 коп. та судові витрати в сумі 16 887 грн 45 коп.
Позов мотивовано тим, що 07 листопада 2020 року біля 21 годин 15 хвилин ОСОБА_3 в м. Дрогобичі Львівської обл. на вул. Володимира Великого, керуючи автомобілем «Fiat Doblo», р.н. НОМЕР_1 , не була уважна, не стежила за дорожньою обстановкою, не реагувала на її зміни, виїхала на зустрічну смугу руху, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем «Ford Kuga», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 . Позивач є власником автомобіля «Ford Kuga» р.н. НОМЕР_2 . 30 листопада 2020 року постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_3 за скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Так як цивільно-правова-відповідальність перед третіми особами водія автомобіля «Fiat Doblo», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, то у відповідності до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про виплату регламентної виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ, і МТСБ України виплатило позивачці 130 000,00 грн страхового відшкодування за завдану майнову шкоду через пошкодження автомобіля «Ford Kuga», р.н. р.н. НОМЕР_2 . Так як фактичний розмір шкоди в 508 915 грн 33 коп. перевищує отриману від МТСБ України страхову виплату, позивачка просила суд стягнути з відповідача в її користь різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою в розмірі 378 915 грн 33 коп.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2022 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 завдану майнову шкоду в сумі 378 915 грн 33 коп. та понесені судові витрати в сумі 16 887 грн 45 коп.
Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши в листопаді 2022 року апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Сорокою Орестом Євгеновичем, в якій просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- судом першої інстанції не вирішено питання прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог, адже надходження такої заяви не означає її розгляд;
- не враховано те, що зношеність пошкодженого майна враховується при стягненні на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків);
- залишено поза увагою той факт, що спочатку позивачем розмір збитків визначався, виходячи з висновку експертизи, зробленої на замовлення позивача до подачі позову, а згодом від вартості відновлювального ремонту, про який зазначено у безпідставно взятій до уваги судом заяві про збільшення розміру позовних вимог;
- не слід було брати під час розгляду справи до уваги висновок експерта від 25 травня 2022 року, оскільки така експертиза проведене вже при розібраному автомобілі, а сам висновок не відповідає Методиці товарознавчої експертизи;
- незрозуміло на підставі чого судом на відповідача покладено судові витрати, адже експертиза проводилась за бажанням позивача та перед поданням позову і така не врахована судом при вирішення спору, і про проведення судової експертизи також клопотав і позивач; в матеріалах справи відсутній належний та детальний розрахунок суми наданої позивачу правової допомоги, акт виконаних робіт.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 листопада 2020 року за участю транспортних засобів сторін у справі, а також винуватості відповідача у її скоєнні, учасниками справи не заперечуються та визнаються. Сторонами у справі також не заперечується факт виплати Моторним (транспортним) страховим бюро України (далі - МТСБУ) позивачу страхового відшкодування за цією ДТП у розмірі 130 000,00 грн., оскільки у відповідача був відсутній страховий поліс.
Предметом спору у цій справі є стягнення з винуватця ДТП різниці між виплаченим МТСБУ позивачу розміром страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди, із правильністю визначення якої, відповідач не погоджується.
Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частиною другою статті 22 ЦК збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини першої статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
За змістом зазначеної норми закону обов`язок відшкодування шкоди у особи, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, виникає у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої нею шкоди. Такий самий обов`язок лежить на особі, яка не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, внаслідок чого страхове відшкодування (регламентна виплата) було виплачено замість такої особи Моторним (транспортним) страховим бюро України
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.
Статтею 22 цього Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.
Згідно зі статтею 28 цього Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 цього Закону).
Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 цього Закону, відповідно до якої транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено такий висновок: «Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди».
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 336/7617/15-ц (провадження № 61-4551св18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 205/1314/16-ц (провадження № 61-6829св20), що свідчить про однакове його застосування усіма судовими палатами Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановивши, що вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача, як за висновком експерта № 317/21 від 26 березня 2021 року (471 461,65 грн), так і за висновком експерта № 6178/6179 від 25 травня 2022 року (508 915,33 грн) не є вищою за ринкову вартість цього автомобіля до моменту його пошкодження, яка за першим висновком становить 665 393,56 грн, а за другим – 645 975,46 грн, тобто автомобіль не вважається фізично знищеним, суд дійшов вірного висновку, що з відповідача в порядку відшкодування шкоди підлягає стягненню різниця між вартість відновлювального ремонту автомобіля, визначена висновком експерта №6178/6179 від 25 травня 2022 року та сумою регламентної виплати (страхового відшкодування), сплаченою позивачу МТСБУ.
Такий висновок ґрунтується на вірному застосуванні судом першої інстанції положень статей 22, 1192 та 1194 ЦК України та норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
З огляду на положення статті 13 ЦПК України, а також на те, що позивачем заявлено вимогу про відшкодування вартості відновлювального ремонту, як один із способів відшкодування шкоди, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо врахування під час визначення розміру відшкодування шкоди зносу, адже врахування коефіцієнта фізичного зносу здійснюється при визначенні розміру збитків, а не під час визначення розміру відновлювального ремонту.
У цьому зв`язку, колегія суддів вважає юридично неспроможними доводи скарги щодо непослідовного визначення позивачем бази для обрахування заподіяної його майну шкоди.
Такі висновки ґрунтуються на Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159)
Колегія суддів не вбачає підстав для висновку щодо обґрунтованості доводів скарги про те, що експертиза не могла бути проведена при вже розібраному автомобілі, адже згадана методика не виключає можливість визначення вартості, у тому числі і розукомплектованого на момент її проведення ТЗ.
Загальні права та обов`язки учасників справи визначені в статті 43 ЦПК України, а процесуальні права та обов`язки сторін в статті 49 цього Кодексу.
Так, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (частина друга статті 49 ЦПК України).
Згідно з частиною п`ятою статті 49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.
Відповідно до частини першої та другої статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.
Питання, які вирішує суд у підготовчому засіданні визначено в статті 197 ЦПК України.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що позивач 14 червня 2022 року, тобто до закінчення підготовчого засідання, подав письмову заяву про збільшенні позовних вимог, зміст якої свідчить про те, що за своєю суттю вона є заявою про збільшення розміру позовних вимог. До заяви позивачем долучено поштову квитанцію про надіслання копії заяви іншій стороні.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В ухвалі зазначено, що 14 червня 2022 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову КЦС ВС від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Об`єднаної палати КЦС ВС від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Тлумачення згаданих процесуальних норм дає підстави для висновку, що у разі подання позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог, за умови дотримання при цьому обов`язку щодо надіслання її копії іншим учасникам справи, і подання її протягом встановленого законом процесуального строку, на суд не покладено обов`язок щодо постановлення окремої ухвали про прийняття такої заяви до розгляду, а тим більше для неврахування цієї заяви під час розгляду справи по суті. У разі недотримання позивачем визначених процесуальних законом умов подання такої заяви, суду слід постановити окрему ухвалу про її повернення, з метою реалізації зацікавленою особою права на її оскарження в апеляційному порядку.
Виходячи з наведеного, колегія суддів не знаходить підстав для висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині невірного вирішення, на думку апелянта, питання щодо збільшення розміру позовних вимог, і які наслідок безпідставного врахування вимог заяви з цього питання, поданої позивачем з дотримання норм процесуального закону.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).
Згідно з частиною другою цієї статті Кодексу, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини четвертої та шостої статті 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
З огляду на те, що витрати понесені позивачем з оплатою висновку експерта № 317/21 від 26 березня 2021 року не пов`язані з розглядом справи, адже такий доказ не оцінювався судом під час розгляду справи, такі витрати безпідставно покладено на відповідача, та стягнуто з нього на користь позивача.
Щодо витрат на оплату висновку експерта № 6178/6179 від 25 травня 2022, то з огляду на вирішення питання щодо оплати в ухвалі Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 листопада 2021 року, а також використання судом цього доказу та його оцінка під час розгляду справи, витрати в заявленій сумі, яка підтверджена матеріалами справи підлягали стягненню з відповідача на користь позивача.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного розподілу судового збору, а під час апеляційного розгляду не встановлено порушення норм процесуального права в цій частині.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а зазначено, що «відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:
«127.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
135.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі № 200/10535/19-а вказано, що:
«Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України. Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.
Вказане не враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою Позивача. Варто зауважити, що у судовому засіданні Відповідач заявив про необґрунтованість та не співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, жодних обґрунтувань таких доводів Відповідачем наведено не було, як і не подано клопотання у порядку статті 134 КАС України щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з доказами необґрунтованості понесених Позивачем витрат.
Верховний Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до умов Додаткової угоди №2 до Договору про надання правової допомоги №1/09 оплата за участь (представництво) адвоката у кожному судовому засіданні у суді апеляційної інстанції встановлюється у вигляді фіксованої ставки та складає 4000 грн. Отже, сторонами погоджено фіксований розмір оплати участі адвоката за представництво Позивача у суді з розрахунку 4000 грн за окреме судове засідання, тобто цей вид оплати не змінюється ані в залежності від обсягу послуг, ані від витраченого адвокатом часу.
В контексті встановлених обставин та у взаємозв`язку із наведеними вище нормами права Верховний Суд вважає висновки суду апеляційної інстанції в оскарженому рішенні помилковими, оскільки вони зроблені за формального підходу до вирішення питання обґрунтованості понесених Позивачем витрат на правничу допомогу та не ґрунтуються на всебічно та повно досліджених доказах, наявних в матеріалах справи. З огляду на те, що в матеріалах справи наявні документи, які апеляційний суд фактично не досліджував під час вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу, як наслідок, визначена судом апеляційної інстанції сума компенсації витрат, понесених Позивачем на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4 000 грн не є належним чином обґрунтованою».
У справі, що переглядається:
- у червні 2022 року ОСОБА_2 в заяві про збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн;
- на підтвердження понесених при розгляді справи в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надала:
договір про надання правової допомоги № 14-21 від 05 квітня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Доарме В.С., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 640 від 11 грудня 2008 року, відповідно до додатку № 1 до якого за надання правничої допомоги у зазначеному договорі на час розгляду справи в суді першої інстанції замовник виплачує виконавцю фіксований гонорар в сумі 10 000,00 грн, першу частину гонорара (аванс) клієнт виплачує в розмірі 5 000,00 грн на момент підписання клієнтом договору;
квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 05 квітня 2021 року на суму 5 000,00 грн;
- до позовної заяви позивачем надано розрахунок (орієнтовний) суми процесуальних витрат, на загальну суму 20 205 грн 68 коп.
За таких обставин, місцевий суд з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження наданої адвокатом правової допомоги в суді першої інстанції, яка не була спростована відповідачем, обґрунтовано здійснив розподіл витрат на правову допомогу в залежності від результатів розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення, в частині вирішення спору по суті, та задоволення поданої апеляційної скарги в цій частині, відсутні. 
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
За таких обставин, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права під час вирішення питання про розподіл судових витрат, колегія суддів доходить висновку, що таке слід змінити, зменшивши суму стягнутих рішенням суду судових витрат з 16 887 грн 45 коп. до 13 937 грн 45 коп. (16 887,45 – 2 950,00 (витрати на висновок експерта № 317/21 від 26 березня 2021 року).
В решті рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме те, що оскаржуване рішення змінено в частині вирішення питання про розподілу судових витрат, підстави для здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Сорокою Орестом Євгеновичем, задовольнити частково.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 жовтня 2022 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат змінити, зменшивши суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат з 16 887 (шістнадцяти тисяч вісімсот вісімдесяти семи) грн 45 коп. до 13 937 (тринадцяти тисяч дев`ятсот тридцяти семи) грн 45 коп.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 13 квітня 2023 року.

Головуючий                                                         С.М. Копняк
Судді:                                                                        С.М. Бойко
А.В. Ніткевич