Номер провадження: 22-ц/813/1646/23 
Справа № 495/3591/20
Головуючий у першій інстанції Савицький С. І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Власенко С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання (догляду) від 28.11.2008 року недійсним, на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Савицького С.І. 22 червня 2021 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У червні 2020 року ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання (догляду) від 28 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., реєстраційний №8021, № бланка ВМВ 048198, - недійсним (а.с. 1-5).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яку позивач прийняв, вчасно подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 
Однак, після звернення до Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Одеської області щодо отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу стало відомо про те, що на вказане майно вже набуте право власності відповідачем ОСОБА_3 , яка є сестрою позивача, згідно із договором довічного утримання ВМВ № 048198 від 28 листопада 2008 року, що посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області та зареєстрований за № 8021.
Позивач вважав, що відповідачем порушено його право на спадщину, а оспорюваний договір є недійсним з підстав того, що у тексті спірного договору зазначено, що набувач - ОСОБА_3 , проживає в АДРЕСА_2 .
Проте, зазначена квартира була відчужена ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 31 серпня 2006 року.
Таким чином, у зв`язку із втратою ОСОБА_3 права користуватися зазначеною квартирою після її відчуження, у спірному договорі невірно зазначено місце проживання набувача.
Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що його батько уклав договір під впливом обману, у вкрай хворобливому стані, та він не міг усвідомлювати значення своїх дій. 
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с. 97-102).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 107-109). 
Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та обгрунтовані тим, що: на дату підписання та посвідчення Договору довічного утримання ОСОБА_4 не знаходився на лікуванні у Білгород-Дністровській районній лікарні; у спірному договорі наявні закреслення і дописки; у тексті договору зазначено, що набувач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 , однак дана квартира була відчужена відповідачкою 31 серпня 2006 року.
Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .
За життя ОСОБА_4 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 від 05 травня 2005 року, виданого на підставі рішення виконкому Шабівської сільської ради №7/2005 від 28 січня 2005 року.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. 
26 травня 2009 року, у строк, передбачений діючим законодавством, ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, внаслідок чого була заведена спадкова справа №214/2009 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
З договору довічного утримання від 28 листопада 2008 року, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області Кушнір І.В. та зареєстрований в реєстрі за №8021 вбачається, що ОСОБА_4 (батько відповідача) відчужувач передав у власність набувачу ОСОБА_3 житловий будинок під АДРЕСА_1 , а набувач зобов`язався довічно повністю утримувати ОСОБА_4 , забезпечуючи його харчуванням, медикаментами, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зберігати в його безкоштовному довічному користуванні весь вищевказаний житловий будинок.
Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно 12 січня 2009 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі оспорюваного договору довічного утримання.
Крім того, у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходилась цивільна справа № 495/6870/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання від 28 листопада 2008 року недійсним.
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 листопада 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено, оскільки позивач не довела наявності підстав для визнання правочину недійсним, не довела обставин, на які вона посилалась у заявлених позовних вимогах.
Звертаючись до суду із даним позовом про визнання недійсним договору довічного утримання від 28 листопада 2008 року, ОСОБА_1 посилався на те, що: на дату підписання та посвідчення Договору довічного утримання ОСОБА_4 не знаходився на лікуванні у Білгород-Дністровській районній лікарні; у спірному договорі наявні закреслення і дописки; у тексті договору зазначено, що набувач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 , однак дана квартира була відчужена відповідачкою 31 серпня 2006 року.
Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України. кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до частини першої статті 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.
У своєму позові ОСОБА_1 посилався на те, що на дату підписання та посвідчення Договору довічного утримання його батько ОСОБА_4 нібито не знаходився на лікуванні у Білгород-Дністровській районній лікарні, однак, жодного доказу на спростування факту знаходження ОСОБА_4 у лікарні станом на 28.11.2008 року позивачем не надано.
Посилання ОСОБА_1 на виписний епікриз, згідно якого ОСОБА_4 знаходився на стаціонарному лікуванні у ЦРБ у період з 03 грудня 2008 року по 11 грудня 2008 року ніяким чином не може свідчити, що ОСОБА_4 не міг звернутися до лікарні раніше задля отримання медичної допомоги, враховуючи похилий вік спадкодавця та стан його здоров`я. 
Крім того, вищевказані твердження позивача спростовуються тим, що у самому тексті договору довічного утримання (догляду) від 28 листопада 2008 року державним нотаріусом Кушнір І.В. зазначено, що у зв`язку із похилим віком та поганим самопочуттям ОСОБА_4 , за його проханням, договір посвідчено у районній лікарні.
Безпідставними є також доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що у спірному договорі наявні закреслення і дописки, зроблені без відповідних застережень нотаріуса і не повторені в кінці посвідчувального напису 
Пунктами 5.4.12 та 5.4.14 Наказу Міністерства юстиції України від 31 грудня 2008 року № 2368/5 Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства (втратив чинність 01 січня 2011 року) визначено, що дописки чи виправлення можуть бути зроблені тільки під час вчинення нотаріальної дії. Дописки чи виправлення, зроблені у тексті правочину, повинні бути застережені нотаріусом перед підписом сторін правочину та інших осіб, які підписали правочин (договір, заповіт, довіреність тощо), підписані особами, які вчиняють нотаріальну дію, із зазначенням дати внесення дописок чи виправлень та скріплені підписом і печаткою нотаріуса і повторені нотаріусом у кінці посвідчувального напису. Усі виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати.
Однак, колегія суддів зазначає, що наявність закреслень та дописок у наступному абзаці договору довічного утримання (догляду) від 28 листопада 2008 року: «У зв`язку із похилим віком та поганим самопочуттям ОСОБА_4 за його проханням договір посвідчено в міській (закреслено та виправлено на «районній») лікарні за адресою: АДРЕСА_3 (закреслено та виправлено на «Радянська, 4»)», - не є суттєвим та жодним чином не спливає на зміст оскаржуваного договору, не робить його двозначним та не спростовує дійсну волю відчужувача майна.
Необґрунтованими також є доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що у тексті договору зазначено, що набувач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 , однак дана квартира була відчужена відповідачкою 31 серпня 2006 року.
Колегія суддів зазначає, що сам лише факт продажу вказаної квартири не може свідчити про те, що ОСОБА_3 не могла бути зареєстрованою у цій квартирі станом на час укладення оскаржуваного договору.
Колегія суддів також враховує, що судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 495/6870/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання від 28 листопада 2008 року недійсним було встановлено, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що 28 листопада 2008 року, саме на момент укладання оспорюваного договору, ОСОБА_3 не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка вказана в договорі довічного утримання, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, та спростовуються даними паспорту, який було перевірено колегією суду с приводу реєстрації ОСОБА_3 на момент укладеного договору.
Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що відображується в мотивувальній частині судового акту. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24 травня 2018 у справі № 922/2391/16).
Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи № 495/6870/18 обставини щодо факту реєстрації ОСОБА_3 на момент укладання оспорюваного договору за адресою: АДРЕСА_2 , які одержали правову оцінку судом, є преюдиційними для розгляду даної справи.
Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , у порушення статей 79, 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності спірного договору довічного утримання.
Таким чином, обравши способом захисту своїх прав визнання договору довічного утримання недійсним, позивач, у силу положень ЦПК України щодо змагальності сторін, був зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог, що ним не виконано, хоча є процесуальним обов`язком.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсним договору довічного утримання з підстав недоведеності позовних вимог.
Суд першої інстанції, також зробивши висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , дійшов вказаного висновку із порушенням норм матеріального права, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову з підстав відсутності доказів вчинення оспорюваного правочину під впливом обману особою, яка не могла усвідомлювати значення своїх дій, а вказаними підставами ОСОБА_1 не обґрунтовував заявлені позовні вимоги.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про факт підробки оскаржуваного договору довічного утримання є безпідставними, оскільки на їх підтвердження апелянтом не надано жодного належного доказу.
Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам позовної заяви, які суд першої інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. 
При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2021 року підлягає зміні, із викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22 червня 2021 року – змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 травня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                                               О.М. Таварткіладзе