Справа № 307/58/17

П О С Т А Н О В А
іменем України

        24 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Собослоя Г. Г., Кондора Р. Ю., 
з участю секретаря судового засідання Сливки С. В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватної нотаріуски Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Крец Марини Юріївни, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору Приватної нотаріуски Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Крец Марини Юріївни, про визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2020 року, ухвалене суддею Гримутом В.І., 
в с т а н о в и в:
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватної нотаріуски Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Крец М.Ю., про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок і скасування державної реєстрації права власності.
Позов обґрунтовано тим, що вона постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності. У зв`язку з похилим віком та хворобою, зокрема на кардіосклероз атеросклеротичний, вона часто зверталася за допомогою до знайомого ОСОБА_2 та його дружини. Зважаючи на те, що здійснювати догляд за нею не було кому, адже її син проживає в російській федерації, а тому, з метою зацікавлення ОСОБА_2 у кращому догляді за нею, вона запропонувала відповідачу стати її опікуном та оформити договір довічного утримання (догляду) або ж заповіт на нього.
Стверджувала, що наміру дарувати за життя житловий будинок сторонній особі у неї ніколи не було. Так, у квітні 2016 року ОСОБА_2 відвіз її у нотаріальну контору в смт. Солотвино до нотаріуски ОСОБА_4 для укладення договору опіки. Через деякий час нотаріуска запросила їх до кабінету, де показала документи та надала їх для підпису. При цьому підписуючи запропонований текст договору, вона виходила із того, що обов`язки виникнуть не тільки у неї, але й у відповідача щодо догляду за нею, прибирання в її будинку, приготування їжі, купівлі ліків тощо.
Зазначала, що в грудні 2016 року ОСОБА_2 повідомив їй, що житловий будинок у якому вона проживає та дві земельні ділянки, які також належали їй на праві власності, вже належать йому та пред`явив їй відповідні копії договорів дарування. Після чого він почав її виганяти з будинку.
Наголошувала, що її воля ніколи не була спрямована на безоплатне відчуження житлового будинку іншій особі, а тому вона помилялася щодо правової природи правочину, оскільки насправді хотіла скласти заповіт або договір довічного утримання. Укладаючи договір вона бажала щоб набувач її будинку здійснював за нею догляд та надавав допомогу по господарству фізично та матеріально. Внаслідок свого похилого віку (80 років) та безпорадного стану (кардіосклероз атеросклеротичний) вона не розуміла, який насправді документ підписала. 
Зауважувала і те, що 12.04.2016 нотаріускою, крім договору дарування житлового будинку, було ще посвідчено і договори дарування належних їй на праві власності двох земельних ділянок.
На її переконання, є всі докази того, що вона помилилась під час укладення спірних правочинів щодо обставин, які мають суттєве значення, а також про відсутність у неї волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого. При цьому передача спірного житлового будинку та земельних ділянок відповідачу за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, всупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України.
Посилаючись на наведені вище обставини просила суд:
1) визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 12.04.2016 між нею та ОСОБА_2 , посвідчений нотарускою Тячівського нотаріального округу Крец М.Ю. за реєстровим номером 4020, та повернути сторони в первісний стан;
2) скасувати державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_2 та поновити державну реєстрацію права власності на зазначений будинок за нею;
3) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2124488400:08:004:0007, площею 0,2164 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 за реєстровим номером 3026, та повернути сторони в первісний стан;
4) скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 та поновити державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за нею;
5) визнати недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 2124488400:08:004:0008, площею 0,2500 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений між нею та ОСОБА_2 за реєстровим номером 3021, та повернути сторони в попередній стан;
6) скасувати державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 та поновити державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку за нею. 

У червні 2019 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору приватної нотаріуски Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Крец М.Ю., про визнання правочинів недійсними.
Позов мотивовано тим, що спірне нерухоме майно було придбане його батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під час шлюбу, а відтак воно було їх спільною сумісною власністю. Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_5 помер і на його частку у спільному майні подружжя відкрилася спадщина за законом, де він є спадкоємцем першої черги.
Стверджував, що його матір ОСОБА_1 подарувавши під впливом помилки відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок разом із земельною ділянкою, фактично позбавила його права на спадкове майно.
Також наголошував, що у квітні 2016 року його матір ОСОБА_1 майже була недієздатною, а відповідач скористався її безпорадним станом та під впливом психологічного насильства примусив її до укладення спірних правочинів.
На його переконання, 20.04.2016 ОСОБА_1 вчинила в нотаріуса правочини під впливом помилки та обману з боку відповідача, оскільки вона вважала, що оформлює в нотаріуса спадкові права після смерті свого чоловіка.
За наведених обставин просив суд визнати недійсними: 
1) договір дарування від 20.04.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,2500 га, кадастровий номер 2124488400:08:004:0008, та посвідчений приватною нотаріускою Крец М.Ю. Тячівського районного нотаріального округу за реєстровим номером 3024; 
2) договір дарування земельної ділянки від 20.04.2016, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо до земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер 2124488400:08:004:0008, по АДРЕСА_1  та посвідчений приватною нотаріускою Крец М.Ю. Тячівського районного нотаріального округу за реєстровим номером 3021;
3) застосувати наслідки недійсності цих правочинів із поверненням сторін до первісного стану.

Ухвалою судді Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.07.2019 зазначені позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 об`єднані в одне провадження з присвоєнням справі № 307/58/17.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.
1) визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладеного 12.04.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , реєстровий номер 4020;
2) скасовано державну реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ОСОБА_2 та поновлено державну реєстрацію права власності на зазначений будинок за ОСОБА_1 ;
3) визнано недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2124488400:08:004:0007, площею 0,2164 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за реєстровим номером 3026;
4) скасовано державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 та поновлено державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 ;
5) визнано недійсним договір дарування земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 2124488400:08:004:0008, площею 0,2500 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за реєстровим номером 3021;
6) скасовано державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 та поновлено державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку за ОСОБА_1 
7) повернуто сторони в попередній стан.
Скасовано ухвалу цього ж суду від 10.10.2017 про забезпечення позову.
У задоволені позову третьої особи ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник – адвокат Марич І.Ю., подав на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Скарга мотивна тим, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на показання свідків та акт обстеження матеріально-побутових умов щодо його проживання разом із дружиною і донькою з березня 2014 року по кінець 2016 року у домоволодінні ОСОБА_1 , з якою вони вели спільне господарство та проживали однією сім`єю. Безпосередньо ОСОБА_3 радив своїй матері ОСОБА_1 подарувати йому спірний будинок і земельні ділянки з метою, щоб його сім`я проживала поряд із позивачкою. Ці обставини підтвердила в судовому засіданні і сама ОСОБА_1 , що вона дійсно підписувала договори дарування, але їх не читала, а відтак у неї не було помилки в правовій природі цих правочинів. 
Зазначав і про помилковість висновку суду про те, що начебто він визнав у судовому засіданні про взяття на себе зобов`язання довічно утримувати ОСОБА_1 як обов`язкову умову для укладення спірних договорів, оскільки саме утримування ним позивачки обумовлено лише самим фактом його спільного проживання як однією сім`єю з нею.
Наголошував, що безпосередньо ОСОБА_1 стверджувала про відсутність у неї помилки на час укладення цих договорів, а тільки згодом десь через вісім місяців наприкінці 2016 року юристи їй роз`яснили, що вона буцімто помилилася з приводу даних правочинів.
Окрім того, нотаріуска також пояснила в судовому засіданні, що перед посвідченням та підписання сторонами договорів вона вголос зачитувала їм їх зміст та надала можливість для самостійного прочитання. При цьому дарувальниця розуміла, які саме договори вона укладає і бажала укласти саме договори дарування. 
Звертав увагу і на те, що з квітня 2017 року в зазначеному житловому будинку почали проживати представники ОСОБА_1 – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які й ініціювали оскарження цих договорів та виселення його сім`ї з будинку. 
Зауважував, що спірні договори не суперечать ст. 717 ЦК України, оскільки з їх змісту не вбачається жодного його зобов`язання як обдарованого вчинити на користь дарувальниці ОСОБА_1 яких-небудь дій.
На його переконання, судом першої інстанції несправедливо стягнуто з нього судові витрати, оскільки такі повинні були повністю або частково покладені на позивачку внаслідок зловживання нею своїми процесуальними правами, а саме виникнення спору через її неправильні дії.
З огляду на наведене просив оскаржене рішення суду скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . 

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 інші учасники справи не скористалися.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Марич І.Ю. апеляційну скаргу підтримав із підстав наведених у ній, просив таку задовольнити, оскаржене рішення суду щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Третя особа приватна нотаріуска Крец М.Ю. у судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 підтримала, просила її задовольнити, а оскаржене рішення суду скасувати. 

У судовому засіданні представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 – адвокат Підлуський В.Д. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, уважав її безпідставною і надуманою, просив у її задоволенні відмовити, а оскаржене рішення суду залишити без змін. 

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Водночас від неї 21 березня 2023 року на електронну пошту Закарпатського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності з одночасним проханням апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду – без змін. За таких обставин її неявка, на переконання колегії суддів і відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників апелянта і третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору, а також третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору приватної нотаріуски, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Апелянтом рішення суду в частині відмови у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору  ОСОБА_3  не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.
Предметом і межами апеляційного перегляду в цій справі є судове рішення в частині вирішення позову ОСОБА_1 .
Так, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, проте колегія суддів із такими висновками суду погодитися не може, оскільки таких місцевий суд дійшов із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Судом установлено, що на підставі нотаріально посвідчених приватною нотаріускою Тячівського районного нотаріального округу Крец М.Ю. договорів дарування від 12.04.2016, дарувальниця ОСОБА_1 як одноосібний власник подарувала ОСОБА_2 : - житловий будинок із надвірними спорудами АДРЕСА_1 (т.2 а.с.42); - земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2124488400:08:004:0007, розміром 0,2164 га, що розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.163); - земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за кадастровим номером 2124488400:08:004:0008, площею 0,2500 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (т.2 а.с.43).
Із тексту цих договорів убачається, що вони зачитані нотаріускою вголос, текст і мова їх сторонам є повністю зрозумілі, відповідає їхнім дійсним намірам, у чому вони і підписуються, та вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами, нотаріусом роз`яснено.
Заразом із цих договорів не вбачається обов`язку обдаровуваного ОСОБА_2 учинити на користь дарувальниці ОСОБА_1 будь-яку дію майнового або немайнового характеру. 
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції приватна нотаріуска Крец М.Ю. ствердила, що десь за три тижні до 12.04.2016 до неї приходили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із приводу з`ясування необхідного переліку документів для укладення договорів дарування нерухомого майна. При цьому вона роз`яснювала ОСОБА_1 про можливість укладення нею іншого правочину, а саме заповіту, договору купівлі-продажу чи договору довічного утримання. Проте ОСОБА_1 запевнила, що хоче укласти договори дарування нерухомого майна. Зранку 12 квітня 2016 року до неї прийшли ОСОБА_2 і ОСОБА_1 разом із документами, де остання підтвердила, що бажає укласти саме договори дарування. Не зважаючи на свій похилий вік ОСОБА_1 була досить активною та після всіх роз`яснень заявила, що усвідомлює наслідки дарування нею свого майна ОСОБА_2 та добре розуміє, які саме договори вона укладає, тобто договори дарування. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини перші статей 15, 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин уважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Отож, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. 
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорення правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент учинення оспорюваного правочину.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. 
Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: - природи правочину; - прав та обов`язків сторін; - властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; - властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
ОСОБА_8 можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (ст. 718 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Так, у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц (провадження № 61-3916св20) хоч і вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в ст. 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
Верховний Суд був погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації».
Схожі висновки викладені і у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19 (провадження № 61-3096св21), в якій також зазначено, «що позивач не довів, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилився стосовно правової природи укладених ним правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. До укладення договорів нотаріусом позивача було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваних договорів, підписаних позивачем. Сторони укладених договорі дарування ствердили, що ці договори не мають характеру фіктивних та удаваних угод. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Установивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваних договорів дарування він мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. При цьому правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивача під час укладення оспорюваних договорів дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. За встановлених фактичних обставин справи Верховний Суд дійшов висновку, що позивач змінив наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Окрім того, позивачем не доводилося і судами не встановлено, що відповідач чинить перешкоди заявнику у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача».
У постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19 (провадження № 61-15340св20) зазначено, що: «суд першої інстанції, відмовивши в позові, виходив з того, що уклавши у 2015 році договори, позивачка усвідомлювала правову природи правочинів та мала намір укласти саме договори дарування, що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, діти позивача. Також Верховний Суд бере до уваги доводи касаційної скарги, що позивач спочатку оформляла документи для оформлення спадщини на спірний будинок та земельну ділянку, а потім для оформлення договорів дарування, що вказує на її обізнаність щодо укладення саме договорів дарування. Суд першої інстанції надав належну оцінку доказам на обґрунтування заявлених позовних вимог та їх заперечення у їх сукупності, а також врахував відносини, які склалися між сторонами спору протягом тривалого часу. З огляду на встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчить про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2015 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову».
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивачка ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які поза розумним сумнівом не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Самі по собі похилий вік позивачки, продовження її проживати у спірному житловому будинку, який є її єдиним житлом, та зміну згодом ставлення (намірів) щодо дарування відповідачу нерухомого майна, за відсутності при цьому належних, допустимих і достовірних доказів, що вона помилялася під час укладення 12.04.2016 цих договорів, не може свідчити про її помилку стосовно правової природи договорів на час їх укладення. 
Доводи апеляційної скарги колегія суддів уважає слушними, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону і фактичних обставинах справи та спростовують правильність висновків суду першої інстанції в межах апеляційного розгляду справи, а відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин рішення місцевого суду в межах апеляційного розгляду не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі ст. 141 ЦПК України з позивачки ОСОБА_1 слід стягнути на користь апелянта-відповідача ОСОБА_2 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 4 752,00 гривень (т.2 а.с.2). 
Керуючись статтями 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Марич Іван Юрійович, задовольнити.
Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 грудня 2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватної нотаріуски Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Крец Марини Юріївни, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку, земельних ділянок та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 752 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят дві) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 04 квітня 2023 року. 

Суддя-доповідачка 

Судді