ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 квітня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/6553/22	
(суддя Кисель Р.В., м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чередниченка В.Є. (доповідач),
                               суддів:  Панченко О.М., Іванова С.М.,     
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року про залишення без розгляду позовної заяви у справі №280/6553/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, треті особи: філія Державної установи «Центр пробацій» в Запорізькій області, Міністерство юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                                  ВСТАНОВИВ: 

ОСОБА_1 18 листопада 2022 року звернувся до суду з позовом до Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України згідно з яким просить:
- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Центр пробації» щодо невиплати заступнику начальника Шевченківського районного управління відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Запорізькій області ОСОБА_1 додаткової винагороди в розмірі 30  000 грн щомісячно, починаючи з 24 лютого 2022 року до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні;
- зобов`язати Державну установу «Центр пробації» Міністерства юстиції України нарахувати та виплатити заступнику начальника Шевченківського районного управління відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Запорізькій області ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30  000 гривень щомісячно, починаючи з 24 лютого 2022 року до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні.           
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року позовну заяву залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована ним, що позивачем пропущено встановлений законом місячний строк звернення до суду з цим позовом, оскільки з 19.07.2022 ст. 233 КЗпП України не містить норми, яка надавала право працівнику звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, оскаржив її в апеляційному порядку. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що до спірних відносин слід застосовувати тримісячний строк звернення до суду визначений ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а не місячний строк визначений ч.5 ст. 122 КАС України. При цьому, визначений ст. 233 КЗпП України строк продовжено на строк дії карантину, тобто до 30.04.2023 року. Зазначає про те, що позивач не маючи змоги перевірити правильність нарахування йому сум грошового забезпечення, а також переживаючи вкрай негативні емоції через загрозу своєму життю, здоров`ю та житлу його сім`ї, маючи погане самопочуття та страх залишитися без роботи та основного заробітку всієї немалої сім`ї позивача перебуваючи в м. Запоріжжі, яке віднесено до переліку проведення воєнних (бойових) дій, тому пропустив строк звернення до суду з цим позовом з поважних причин.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлена вимога щодо нарахування та виплати йому відповідачем додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень щомісячно, починаючи з 24 лютого 2022 року до дня припинення та/або скасування воєнного стану в Україні, впроваджену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168.
В період до 18.07.2022 ч. 2 ст. 233 КЗпП України визначалось, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Разом з тим, з 19.07.2022 ст. 233 КЗпП України не містить зазначеної норми.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За приписами ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Отже, відповідно до чинного нормативно-правового регулювання на момент звернення до суду з цим позовом, у спорах, пов`язаних з прийняттям на публічну службу, її проходженням, звільненням з публічної служби, у тому числі щодо спорів про належні до виплати суми заробітної плати (грошового забезпечення) та інші виплати, пов`язані з проходженням публічної служби, встановлюється місячний строк.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання скаржника на положення статті 233 КЗпП, як норми, що підлягає застосуванню до спірних відносин, оскільки вимога про нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди є публічно-правовим спором, а ч.5 ст. 122 КАС України є спеціальною нормою, що регулює спірні відносини. 
Так, згідно з положеннями статті 122 КАС України початок строку звернення з позовом до суду визначено альтернативно - це день, коли особа:
1) дізналася або 2) повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не обов`язково. Тому при визначенні початку цього строку передусім до уваги береться момент, коли особа фактично дізналася про наявність відповідного порушення. Йдеться не про те, коли особа з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням, а про те, коли вона дізналася про ці рішення, дії чи бездіяльність.
Слід зазначити й те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 24.02.2021 року у справі №800/30/17 (99901/328/18) зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не міг не знати в день отримання грошового забезпечення (заробітної плати), що виплачувалося йому  в кінці відповідного місяця про порушене право, а саме не нарахування та не виплату відповідачем йому додаткової винагороди, запровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за період з 24.02.2022 по день звернення до суду із цим позовом.
При цьому, суд зауважити, що зміни до ст. 233 КЗпП України є загальнодоступними і обізнаність особи про них залежить виключно від такої особи, а тому ці зміни не є об`єктивно непереборною обставиною, яка б могла вплинути на можливість звернення до суду з позовом.
Зважаючи на встановлений законом місячний строк звернення до суду, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що строк звернення до суду з позовом щодо вирішення спору за період з 01.07.2022 по 31.07.2022 строк сплив 01.09.2022, а періоду з 01.08.2022 по 31.08.2022 – 01.10.2022.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 №1146 були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, відповідно до яких позивач втратив право на нарахування та виплату додаткової винагороди, впровадженої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, з 01.09.2022.
Суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 №1146 набрала чинності з 18.10.2022.
Позов подано до суду через підсистему «Електронний суд» 18.11.2022.
Отже, визначений ч. 5 ст. 122 КАС України строк, для позивача станом на дату звернення до суду із цим позовом сплив.
Посилання скаржника на те, що він не мав змоги перевірити правильність нарахування йому сум грошового забезпечення, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки грошове забезпечення (заробітна плата) виплачувалася позивачу  в кінці відповідного місяця, а тому обізнаність про складові такого забезпечення залежало виключно від бажання особи, яка його отримує.
Також, як правильно зазначив суд першої інстанції, відсутність у позивача змоги перевірити правильність нарахування йому сум грошового забезпечення є безпідставними доводами, оскільки протягом періоду з лютого 2022 року розмір його грошового забезпечення не збільшувався, що підтверджується самим позивачем та наявною у матеріалах справи довідкою відповідача, отже, у позивача були відсутні підстави вважати, що йому здійснюються виплати додаткової винагороди протягом лютого-жовтня 2022 року, що й стало підставою його звернення до суду.
Щодо погіршення стану здоров`я позивача протягом періоду воєнного стану, як правильно зазначив суд першої інстанції, таке погіршення не перешкоджало позивачу у здійсненні його посадових обов`язків, оскільки в цей період позивачем не оформлювались листки тимчасової непрацездатності. Відповідно, відсутні підстави вважати, що таке погіршення стану здоров`я об`єктивно перешкоджало позивачу у своєчасному зверненні до суду із цим позовом.
Щодо посилання на погіршення емоційного стану позивача через воєнні події суд зазначає, що в такій саме ситуації перебуває абсолютна більшість населення України, а тому посилання на такі обставини суд вважає безпідставними.
Відтак, наведені позивачем обставини не свідчать про наявність у позивача перешкод у своєчасному зверненні до суду із цим позовом та не можуть бути визнані поважними для поновлення такого строку.
У постанові від 14 червня 2018 року (справа №800/102/17) Велика Палата Верховного Суду вказала, що в пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).
Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Із урахуванням наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, встановлені скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -
                                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року у справі №280/6553/22  -  без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
                    Повне судове рішення складено 20 квітня 2023 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      В.Є. Чередниченко 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов