ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/16/23 Справа № 202/6706/18  Категорія 27 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі – Піменовій М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, третя особа – Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, стягнення грошових коштів, - 

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11 квітня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 2008-МК-20, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 26 100,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17% на рік з кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2014 року. 
Зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням ним умов кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 грудня 2009 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Вказує, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 218 784,15 грн. 
Виконавчий лист про стягнення заборгованості вищезазначеного рішення суду знаходився на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області. За даним виконавчим провадженням було примусово реалізовано належний йому автомобіль MERSEDES-BENZ SPRINTER д.н. НОМЕР_1 .
Зазначає, що у березні 2018 року стало відомо про те, що належна йому на праві власності частина домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 була примусово реалізована Індустріальним відділом державної виконавчої служби м.Дніпра 02 вересня 2016 року.
Звернувшись до Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра дізнався про те, що на виконанні знаходилися виконавчий лист № 2-8316 від 14 грудня 2010 року, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 218 784,15 грн., виконавчий лист № 2-8316/2000 від 14 грудня 2010 року, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 10 911,28 грн. Виконавче провадження за цим виконавчим листом було закінчено, у зв`язку з повним виконанням рішення суду. Так, борг був погашений з коштів, що надійшли від реалізації нерухомого майна, а саме 53/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка відбулася 02 вересня 2016 року. Від реалізації було отримано 294 433,50 грн. Кошти були розподілені як погашення боргу за виконавчим документом у розмірі 10 911,28 грн., 10% виконавчого збору у розмірі 1 091,12 грн. та витрати виконавчого провадження у розмірі 53,53 грн.
Вказує, що також на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебував виконавчий напис № 3883, вчинений 12 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 1 883 693,18 грн., що складається з: 20 919,66 доларів США – залишку заборгованості за кредитом; 24 104,27 доларів США – суми заборгованості по процентам, 28 852,03 доларів США – пені, а всього 73 875,96 доларів США, та витрати на вчинення виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн. 
У вказаному виконавчому написі зазначено, що строк, за який здійснюється стягнення, становить вісім років сім днів, а саме з 11 квітня 2008 року по 18 квітня 2016 року. 
Вважає вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, оскільки він був вчинений з великою кількістю порушень. Так, його не було попереджено про вчинення вказаного виконавчого напису, вимогу про усунення порушень направлено не було. Банком не було надано нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості, не доведено факту порушення кредитного зобов`язання, також сплинув строк позовної давності до частини зобов`язання. ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до нотаріуса приховало наявність рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2010 року, яким вже було повністю стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором і з цього часу кредитний договір припинив свою дію, оскільки, звернувшись до суду із позовом, Банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту. 
Зазначає, що вказаний виконавчий напис був повернутий стягувачу 22 вересня 2016 року у зв`язку з тим, що коштів, отриманих від реалізації майна, було недостатньо для забезпечення вимог виконавчого документа в повному обсязі, а іншого майна не виявлено. 
Також зазначає, що за цим виконавчим документом стягувачу було перераховано 218 784,15 грн. як залишок від попередньо розподілених коштів. Кошти були розподілені як погашення боргу за виконавчим документом у розмірі 218 784,15 грн., 10% виконавчого збору у розмірі 21 879,41 грн., витрати виконавчого провадження у розмірі 2000,00 грн. 
Вважає, що вчинення вказаного виконавчого напису призвело до подвійного стягнення однієї і тієї ж заборгованості за тим самими кредитним договором.
Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати виконавчий напис № 3883, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 12 травня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року у розмірі 218 784,15 грн. таким, що не підлягає виконанню та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом грошові кошти у розмірі 218 784,15 грн. 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за кредитним договором № 2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», 12 травня 2016 року і зареєстрований за номером 3883 про стягнення заборгованості на загальну суму 1 883 693,18 грн., таким, що не підлягає виконанню.
В решті вимог позивачу відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що нотаріус при вчиненні виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача в порядку повернення стягнутих за виконавчим написом грошових коштів у розмірі 218 784,15 грн., суд виходив із того, що на виконання спірного виконавчого напису нотаріуса державним виконавцем грошові кошти стягнуті з позивача не були.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмови стягнення коштів, що були утримані в межах виконавчого провадження, ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без правової підстави полягає у вилученні в особи майна. Таким чином, оскільки виконавчий напис визнано таким, що не підлягає виконанню, то кошти, які стягнуті на його підставі мають бути повернуті. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що у листі Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 06 листопада 2018 року за вих.№20875/134-32 ( третьому абзаці) вказано, що на виконанні також знаходилося виконавче провадження за виконавчим написом №3883 від 12 травня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суми боргу у розмірі 1 883 693,18 грн. 22 вересня 2016 року було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з недостатністю коштів від реалізації майна, яке відбулося 02 вересня 2016 року. За вищезазначеним документом стягувачу було перераховано 218 784,15 грн. Вважає, що суд на вказані обставини увагу не звернув та належної правової оцінки їм не надав. Зазначає, що про перерахування коштів у розмірі 218 784,15 грн. за спірним виконавчим написом свідчить також лист Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 25 вересня 2018 року №17979. Зазначає, що надані позивачем до позовної заяви не завірені копії платіжних доручень, які були отримані від Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра не можуть бути прийняті в якості доказів. Вказує, що АТ КБ «ПриватБанк» не було надано належних доказів на підтвердження перерахувань на його користь грошових коштів не за виконавчим написом нотаріуса. Вважає, що Індустріальний відділ державної виконавчої служби м.Дніпра умисно не надав інформацію суду щодо виконавчого провадження по виконавчому напису нотаріуса до того часу, закінчилися строки його зберігання і воно було знищене. Але інформація позивачу надавалася, коли спірне виконавче провадження ще не було знищене.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині вимог про стягнення коштів, що були утримані в межах виконавчого провадження, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.
АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просило залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 11 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № 2008-МК-20, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 26 100,00 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17% на рік з кінцевим терміном повернення до 11 квітня 2014 року (т.1 а.с. 14-16).
У зв`язку з неналежним виконанням позивачем умов кредитного договору ПАТ КБ «ПриватБанк» 04 грудня 2009 року звернулося до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2010 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року – 218 784,15 грн.; стягнуто солідарно з ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на корись ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 200,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № SAMDN50000022822065 від 09 липня 2008 року – 10 911,28 грн. та вирішено питання про розподіл судових витрат (т.1 а.с. 22-23).
У зв`язку з неналежним виконанням позивачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. із заявою про вчинення виконавчого напису за вказаним кредитним договором.
12 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. був вчинений виконавчий напис за реєстровим № 3883 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за вказаним кредитним договором № 2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року.
Відповідно до вказаного виконавчого напису нотаріуса, останній пропонує стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 1 883 693,18 грн., що складається з: 20 919,66 доларів США – залишку заборгованості за кредитом; 24 104,27 доларів США – суми заборгованості по процентам, 28 852,03 доларів США – пені, а всього 73 875,96 доларів США, та витрати на вчинення виконавчого напису у розмірі 1 700,00 грн. за період з 11 квітня 2008 року по 18 квітня 2016 року (т.1 а.с. 19).
Встановлено, що на виконанні в Індустріальному відділі державної виконавчої служби м.Дніпра перебували наступні виконавчі документи: виконавчий лист № 2-8316 від 14 грудня 2010 року, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 218 784,15 грн. заборгованості за кредитним договором № 2008-МК-20 від 11 квітня 2008 року; виконавчий лист № 2-8316/2010 від 14 грудня 2010 року, виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 10 911,28 грн. боргу за вказаним кредитним договором; виконавчий напис від 12 травня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 3883 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 883 693,18 грн. боргу за вказаним кредитним договором.
Згідно листа Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 06 листопада 2018 року за вих.№ 20875/134-32 встановлено, що вимоги виконавчого листа № 2-8316/2010 від 14 грудня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, виконані в повному обсязі. Борг був погашений з коштів, які надійшли від реалізації нерухомого майна, належного позивачеві, а саме: 53/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яка відбулася 02 вересня 2016 року. Від реалізації було отримано 294 433,50 грн. Кошти були розподілені як погашення боргу за виконавчим документом в повному обсязі у розмірі 10 911,28 грн., 10% виконавчого збору у розмірі 1091,12 грн., та витрати виконавчого провадження у розмірі 53,53 грн. (т.1 а.с. 40).
Відповідно до наданих копій платіжних доручень № 2040, № 2042 та № 2044 від 21 вересня 2016 року на виконання вимоги виконавчого листа № 2-8316 від 14 грудня 2010 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, ПАТ КБ «ПриватБанк» було перераховано грошові кошти у розмірі 218 784,15 грн.; 21 878,41 грн. розподілено на виконавчий збір, 2000,00 грн. на витрати виконавчого провадження (т.1 а.с. 41-42).
Відповідно до листа Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 12 лютого 2020 року за вих. № 9769 встановлено, що з виконання виконавчого напису від 12 травня 2016 року, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 3883 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 883 693,18 грн. боргу 18 травня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 51156923. 22 вересня 2016 року державним виконавцем завершено вказане виконавче провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення (т.1 а.с. 146-147).
Згідно листа Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 12 лютого 2020 року виконавче провадження за № 51156923 знищено у зв`язку із закінченням термінів зберігання (т.1 а.с. 146-147).
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом.
Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. 
Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).
Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.
Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.
Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов?язаний повернути потерпілому все отримане майно.
Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

Встановивши, що за виконавчим написом від 12 травня 2016 року №3883 грошові кошти у розмірі 218 784,15 грн. на користь позивача стягнуті не були, суд першої інстанції з яким погоджується і суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення коштів за вказаним виконавчим написом, що були утримані в межах виконавчого провадження.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги листи Індустріального відділу державної виконавчої служби м. Дніпра від 06 листопада 2018 року за вих. №20875/134-32 та від 25 вересня 2018 року №17979, колегія суддів відхиляє, оскільки із вказаних листів неможливо встановити, що стягнення грошових коштів у розмірі 218 784,15 грн. відбулося саме за виконавчим написом від 12 травня 2016 року №3883. 
Крім того, із копій матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого напису від 12 травня 2016 року №3883, наданих листом Індустріального відділу державної виконавчої служби м.Дніпра від 05 вересня 2019 року № 22107 встановлено, що стягнення грошових коштів у розмірі 218 784,15 грн. не відбувалося та 22 вересня 2016 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» через відсутність у боржника майна (т.1 а.с.115-118). Вказане спростовує доводи апеляційної скарги про ненадання Індустріальним відділом державної виконавчої служби м.Дніпра інформації щодо виконавчого провадження по спірному виконавчому напису нотаріуса.
Із наданих АТ КБ «ПриватБанк» на запит апеляційного суду документів, а саме копій платіжних доручень № 2040, № 2042 та № 2044 від 21 вересня 2016 року вбачається, що кошти у розмірі 218 784,15 грн. були перераховані за виконавчим документом № 2-8316 від 14 грудня 2010 року (т.1 а.с.260).
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати перерозподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2020 року в оскарженій частині — залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида