ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/6415/21  Номер провадження 22-ц/814/2617/23	Головуючий у 1-й інстанції Гончаренко О.В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2023 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Кузнєцова О.Ю.,
судді:  Карпушин Г.Л., Одринська Т.В.
імена (найменування) сторін:
позивач: Акціонерне товариство «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії Акціонерного товариства «Полтаваобленерго»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 листопада 2022 року, постановлене суддею Гончаренка О.В.
по справі за позовом Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:
У липні 2022 року АТ «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької філії звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позов обгрунтований тим, що відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 з особовим рахунком № НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що відповідачі не здійснювали своєчасну оплату за надані їм позивачем послуги, у них утворилася заборгованість за період з червня 2014 року по квітень 2019 року, що станом на 22.06.2021 становить 8258 грн. 48 коп.
Окрім того, внаслідок несвоєчасної оплати за комунальні послуги позивач просив стягнути з відповідачів інфляційні втрати у сумі 1123,20 грн. та 3 % річних в розмірі 480,84 грн.
Після відкриття провадження відповідачами була сплачена сума основної заборгованості за надані послуги, тому позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідачів на його користь індекс інфляції у розмірі 1123 грн. 20 коп., 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 480 грн. 84 коп. та 2270 грн. на відшкодування понесених ним витрат з оплати судового збору.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 листопада 2022 року позов Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької об`єднаної філії до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Полтаваобленерго» в особі Кременчуцької об`єднаної філії індекс інфляції у розмірі 1123 грн. 20 коп. та 3% річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 480 грн. 84 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що заборгованість з теплопостачання відповідачами погашено після звернення позивача до суду із даним позовом, тому відповідно до положень ст. 625 ЦК України позовні вимоги щодо стягнення індексу інфляції і 3 % річних є обґрунтованими. 
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 , просила скасувати його та ухвалити нове судове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обгрунтована тим, що наданий позивачем розрахунок розміру заборгованості є необгрунтованим, тому не є належним доказом. Окрім того, сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги було сплачено в повному обсязі.
Вказала, що у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зроблений висновок про те, що стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується 3 роками, які передували подачі позову, а оскільки відповідачі оплатили заборгованість за надані послуги, тому підстави для стягнення 3 % річних та індексу інфляції відсутні. 
Окрім того, ОСОБА_2 вказала, що судом першої інстанції не прийнято до уваги факт того, що нею не укладався з позивачем договір про постачання теплової енергії.
Від Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просило рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що звертаючись 12.07.2021 з даним позовом до суду розрахунок індексу інфляції та 3 % річних позивачем здійснено за період з січня 2019 року по березень 2019 року, тобто в межах визначеного законом строку.
Вказало, що погашення відповідачами заборгованості за житлово-комунальні послуги до винесення судового рішення, не спростовує право кредитора на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання. 
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення ухвалене у справі повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є споживачами послуг з теплопостачання у вигляді централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 , особистий рахунок № НОМЕР_1 , які надавалися до 24.04.2019 включно Кременчуцькою філією АТ «Полтаваобленерго».
24 вересня 2021 року відповідачами було погашено заборгованість за послуги теплопостачання, що підтверджується наявним в матеріалах справи рахунком-квитанцією № 538037137627 (а.с. 51).
Вказані дії відповідачів свідчать про визнання ними свого боргу.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 по справі № 916/2403/18 та від 09.11.2018 по справі № 911/3685/17.
Внаслідок несвоєчасного виконання відповідачами своїх зобов`язань з оплати житлово - комунальних послуг, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача сум передбачених ст. 625 ЦК України, а саме індексу інфляції у сумі 1123,20 грн. та 3 % річних – 480,84 грн. за період з січня 2019 року по березень 2019 року.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до  ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
В силу  ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» передбачено, що споживачі зобов`язані щомісячно не пізніше 20 числа наступного місяця розрахуватися з постачальником за спожиті послуги з теплопостачання.
Статтею 526 ЦК України  передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями  610, 611 ЦК України  передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини другої  статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.
Таким чином, правовідношення, у якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто у якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.
Виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).
Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
З даним позовом до суду АТ «Полтаваобленерго» звернулося 12 липня 2021 року, тому позовна вимога щодо стягнення з відповідачів інфляційних витрат та 3 % річних за період з січня 2019 року по березень 2019 року подана в межах визначеного законом строку. 
Оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання і здійснили погашення боргу за період з червня 2014 року по квітень 2019 року лише 24 вересня 2021 року, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача індексу інфляції та 3% річних від суми заборгованості.
Посилання ОСОБА_2 щодо необгрунтованості розміру заборгованості за спожиті комунальні послуги колегія суддів до уваги не приймає, оскільки він відповідачами не оспорений, контрозрахунку не надано, вказана в ньому сума сплачена відповідачами в добровільному порядку.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності правовідносин між сторонами з огляду на неукладенння між ними договору про надання послуг колегія суддів відхиляє з наступних підстав.
У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.
Інших доводів незаконності чи необґрунтованості рішення місцевого суду апеляційна скарга не містить.
З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки  ОСОБА_2 ухвалою Полтавського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року  звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що судові витрати, за подачу апеляційної скарги слід віднести на рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 02 листопада 2022 року залишити без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 віднести на рахунок держави.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О. Ю. Кузнєцова

Судді:                                                                     Г. Л. Карпушин

Т. В. Одринська