Постанова 
Іменем  України
14 червня 2023 року
м. Київ
справа № 278/3429/19
провадження № 61-11935св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області Господарчук Ірина Володимирівна, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Касянчук Сергій Вікторович, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року у складі судді Дубовік О. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Мінич Т. І., Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Садківської сільської ради Житомирської області Господарчук І. В. (далі - державний реєстратор Господарчук І. В.), ОСОБА_2 , Гришаєва В. І., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), яке в свою чергу є правонаступником Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» (далі - АППБ «Аваль»), про скасування рішення про державну реєстрацію.
На обґрунтування позову посилалася на таке.
Її мати ОСОБА_4 за життя уклала із АППБ «Аваль» договір іпотеки від 13 жовтня 2005 року, за умовами якого передала в іпотеку будинок          АДРЕСА_1 , на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року, що укладений між ОСОБА_3 та АППБ «Аваль». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, спадщину після її смерті прийняла ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 березня 2015 року у справі № 278/5072/14-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 041,79 дол. США, що в еквіваленті становить 130 093,58 грн та складається із суми заборгованості за кредитом - 8 878,99 дол. США, що в еквіваленті становить 115 029,25 грн, та з суми заборгованості за відсотками - 1 162,80 дол. США, що в еквіваленті становить 15 064,33 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість з пені у розмірі 2 720,24 дол. США, що в еквіваленті становить 35 241,30 грн. У задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в частині стягнення зі  ОСОБА_4 на користь банку заборгованості по пені у розмірі 2 720,24 дол США відмовлено.
30 березня 2015 року ОСОБА_6 уклала договір добровільного страхування здоров`я з Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» на випадок хвороби позичальника кредиту у розмірі 130 093,58 грн. Згідно з умовами договору страхування одним із страхових випадків є смерть страхувальника.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
13 листопада 2017 року страховик перерахував на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 130 093,58 грн.
До суду щодо нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму заборгованості банк та наступні кредитори до суду не зверталися.
Про факт смерті ОСОБА_4 кредитор був обізнаний, що підтверджується листом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 01 жовтня 2018 року на адресу позивачки, відповідно до якого банк направив приватному нотаріусу претензію до спадкоємців іпотекодавця.
На день подання позову борг перед банком становить 35 241,30 грн, які мають бути стягнуті з доходів позичальника ОСОБА_3 .
Їй стало відомо, що ОСОБА_2 як кредитор звернув стягнення на предмет іпотеки - будинок  АДРЕСА_1 , шляхом набуття права власності на них на підставі рішень державного реєстратора Господарчук І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48960495 та 47958694 від 26 липня 2019 року.
Відповідно до матеріалів реєстраційної справи вимога про усунення порушень виконання зобов`язання від 04 травня 2019 року, яку ОСОБА_2 надав державному реєстратору, була направлена ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , проте ОСОБА_4 24 березня 2009 року повідомила іпотекодержателя про зміну місця проживання.
На копії поштового повідомлення, наданого державному реєстратору на підтвердження отримання вимоги іпотекодавцем є підпис поштаря про вручення особисто ОСОБА_4  листа 10 травня 2019 року.
Поштового повідомлення про вручення вимоги позичальнику ОСОБА_3 немає.
У вимозі про усунення порушень виконання зобов`язань від 04 травня 2019 року ОСОБА_2 зазначив, що заборгованість за кредитом становить 105 614,05 грн, за відсотками - 1 041,61 грн, прострочена заборгованість за відсотками - 163 460,78 грн, пеня - 2 089 502,52 грн. 
Державний реєстратор Господарчук І. В. здійснила державну реєстрацію права власності на ОСОБА_2 за наявності порушення процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Оскільки повідомлення про порушення основного зобов`язання ні спадкоємці померлого іпотекодавця, ні позичальник не отримували, це створило перешкоди для оспорення суми заборгованості, зазначеної ОСОБА_2 .     
З урахуванням наведеного просила скасувати рішення державного реєстратора Господарчук І. В. від 26 липня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48960495 (час винесення о 10:32:31 год), яким зареєстровано право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1595 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1822082500:02:001:1679, за фізичною особою ОСОБА_2 ; скасувати рішення державного реєстратора Господарчук І. В. від 26 липня 2019 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47958694 (час винесення о 09:46:47 год.), яким було здійснено перереєстрацію права власності на фізичну особу ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 296,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3 .
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено. Скасовано рішення державного реєстратора Господарчук І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 48960495, від 26 липня 2019 року, яким зареєстроване право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1595 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 1822082500:02:001:1679, за ОСОБА_2 . 
Скасовано рішення державного реєстратора Господарчук І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 47958694, від 26 липня 2019 року, яким здійснено перереєстрацію права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок загальною площею 296,4 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що письмова вимога про усунення порушень була надіслана на ім`я ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто після її смерті. У порушення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» вимога про усунення порушень боржнику ОСОБА_3 не надсилалася. 
Здійснення державним реєстратором Господарчук І. В. державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки без письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем правонаступникам іпотекодавця ОСОБА_4 та боржнику ОСОБА_3 , є порушенням вимог пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127). 
Крім того, матеріалами справи підтверджується лише факт відступлення права вимоги від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до Акціонерного товариства «Оксі Банк» (далі - АТ «Оксі Банк») та від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») до ОСОБА_2 . Проте у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження правомірності переходу права вимоги від АТ «Оксі Банк» до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».
Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2021 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що письмова вимога про усунення порушень була надіслана на ім`я ОСОБА_4 вже після її смерті. Вимога не була направлена ні боржнику ОСОБА_3 , ні спадкоємцям іпотекодавця. 
Оскільки ОСОБА_2 не надав доказів направлення позивачу повідомлення відповідно до вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У липні 2021 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Касянчук С. В., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбаченого іншого порядку. У пункті 6.5.1 іпотечного договору передбачено, що право іпотекодержателя є безумовним. Сторони погодили цей пункт, а тому суд немає підстав не враховувати цю обставину. 
Суд апеляційної інстанції також не врахував, що вимоги про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію є неналежним способом захисту, оскільки позивачка мала заявляти вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію. 
На спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки загальна площа спірного будинку становить 296,4 кв. м. ОСОБА_2 виконав вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» та надав суду апеляційної інстанції докази направлення ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень кредитного договору, проте суд апеляційної інстанції не взяв їх до уваги. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанціївисновків, викладених у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 03 липня 2019 року у справі № 372/270/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц; Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 466/2826/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16, від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/7030/17.
У жовтні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
На обґрунтування відзиву посилається на те, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а тому обраний позивачкою спосіб захисту порушених прав є ефективним. 
ОСОБА_2 на момент звернення стягнення на предмет іпотеки знав про смерть іпотекодавця ОСОБА_4 , тому вимоги про припинення порушення зобов`язань ОСОБА_2 мав направити на адресу спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . 
Перереєстрація права власності за іпотекодарежателем на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» за відсутності врученого іпотечного повідомлення є протиправною. У вимозі ОСОБА_2 не зазначив спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, та не провів оцінку предмета іпотеки.  
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргоюОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Касянчук С. В., на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що 13 жовтня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_4 , яка була майновим поручителем ОСОБА_3 , укладено договір іпотеки на забезпечення вимог банку, що випливають з кредитного договору № Z14-2/006-4/41624, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_3 04 жовтня 2005 року (т. 1, а. с. 7-9).
Предметом іпотеки за зазначеним договором є житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та земельна ділянка площею 1 595 кв. м, що розташована за цією ж адресою.
Відповідно до пункту 6.5.1 договору іпотеки у випадку невиконання ОСОБА_3 письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 березня 2015 року у справі № 278/5072/14-ц стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624 у розмірі 10 041,79 дол. США, що в еквіваленті становить 130 093,58 грн та складається з суми заборгованості за кредитом - 8 878,99 дол. США, що в еквіваленті становить 115 029,25 грн, та з суми заборгованості за відсотками - 1 162,80 дол. США, що в еквіваленті становить 15 064,33 грн (т. 1, а. с. 10-12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 майновий поручитель ОСОБА_4 померла (т. 1, а. с. 13).
За інформацією приватного нотаріуса Демецької С. Л. спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , інших осіб, які б звернулися із заявами про прийняття спадщини немає (т. 1, а. с. 17).
Тому відповідно до положень статей 1216, 1268, 1296 ЦК України до ОСОБА_1 як до одного зі спадкоємців після смерті ОСОБА_4 перейшло право власності на частину предмета іпотеки від іпотекодавця, яка належить їй з часу відкриття спадщини незалежно від відсутності свідоцтва про право на спадщину, а отже, вона набула статусу іпотекодавця.
26 липня 2019 року державний реєстратор Господарчук І. В. здійснила державну реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на майно, яке є предметом іпотеки, а саме: житловий будинок, загальною площею 296,4 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (індексний номер рішення 47958694), та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , з кадастровим номером 1822082500:02:001:1679 (індексний номер рішення 47960495) (т. 1, а. с. 26-28).
Зазначене рішення державний реєстратор Господарчук І. В. прийняла на підставі таких документів: кредитного договору від 04 жовтня 2005 року 
№ Z14-2/006-4/41624, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 ; договору іпотеки від 13 жовтня 2005 року, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 для забезпечення вимог за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624; договору від 26 квітня 2019 року про відступлення ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року 
№ Z14-2/006-4/41624; договору від 26 квітня 2019 року про відступлення ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» ОСОБА_2 права вимоги за договором іпотеки від 13 жовтня 2005 року; вимоги від 04 травня 2019 року про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624; повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а. с. 10-26).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.
Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Тобто законом визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Відповідно до пункту 6.5.1 договору іпотеки у випадку невиконання ОСОБА_3 письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим або кредитним договором у встановлений іцпотекодержателем строк такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки.  
Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. 
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).
Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270
Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження 
№ 14-711цс19)).
Згідно зі статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.
Відповідно до пункту 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку із виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.
Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
Суди встановили, що рішення про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 державний реєстратор Господарчук І. В. прийняла на підставі таких документів: кредитного договору від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 ; договору іпотеки від 13 жовтня 2005 року, укладеного між АППБ «Аваль» та ОСОБА_3 для забезпечення вимог за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624; договору від 26 квітня 2019 року про відступлення ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» ОСОБА_2 права вимоги за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624; договору від 26 квітня 2019 року про відступлення ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» ОСОБА_2 права вимоги за договором іпотеки від 13 жовтня 2005 року; вимоги від 04 травня 2019 року про усунення порушень зобов`язання за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № Z14-2/006-4/41624; повідомлення про вручення поштового відправлення ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 .(т. 2, а. с. 10-26).
Дослідивши подані державному реєстратору документи, суди встановили, що письмова вимога про усунення порушень була надіслана лише на ім`я ОСОБА_4 вже після її смерті.
Вимога про усунення порушення виконання зобов`язана не була направлена ні боржнику ОСОБА_3 , ні спадкоємцям іпотекодавця.
Також суди встановили, що кредитор АТ «Райффайзен Банк Аваль» був обізнаний ще у жовтні 2018 року про смерть майнового поручителя, про що свідчать отриманий останнім лист ОСОБА_1 , в якому міститься повідомлення про смерть ОСОБА_4 , а також надана відповідь з роз`ясненнями про обов`язок спадкоємців задовольнити вимоги банку в межах вартості успадкованого майна (т. 1, а. с. 14, 118).
З урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій встановивши, що ОСОБА_2 не надав доказів направлення позивачу вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував подані ним докази на підтвердження надсилання ОСОБА_3 вимоги про усунення порушень.
Верховний Суд відхиляє зазначені докази, оскільки суд апеляційної інстанції надав оцінку наданим ОСОБА_2 доказам та зазначив, що з наданої копії квитанції АТ «Укрпошта» від 04 травня 2019 року випливає, що ОСОБА_3 було направлено рекомендований лист - 1330200232631. Проте відповідач не підтвердив змісту відправлення та не довів отримання цього відправлення ОСОБА_3 . 
Також на заперечення представника позивача щодо сумнівів у достовірності зазначеної копії квитанції та наявності її оригіналу пояснень відповідач не надав. 
Щодо поданого відповідачем листа Житомирської дирекції поштового зв`язку «Укрпошта» від 28 травня 2021 року, то він не містить будь-якої інформації щодо предмета спору, оскільки у ньому йдеться про відсутність відомостей про поштове відправлення у зв`язку із закінченням терміну зберігання інформації.
Також суд апеляційної інстанції врахував, що копії документів, на підставі яких було проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , не містять доказів направлення вимоги про усунення порушень основного зобов`язання на адресу ОСОБА_3 04 травня 2019 року таку вимогу було направлено лише ОСОБА_4 , яка на той час померла.
Також у матеріалах справи відсутні докази про направлення вимоги про усунення порушень на ім`я ОСОБА_1 як спадкоємця іпотекодавця. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, від 03 липня 2019 року у справі № 372/270/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц; Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 466/2826/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16, від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/7030/17.
Відповідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 372/977/16, від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 640/17931/16 вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються лише на примусову реалізацію майна, а не на здійснене у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Верховний Суд відхиляє зазначені посилання, оскільки Велика Палата Верховного Суду у справі № 802/1340/18-а відступила від зазначених заявником висновків. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а викладено правовий висновок про те, що обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 201/7030/17 чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.
У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 466/2820/16-ц зазначено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Оскаржувані судові рішення не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду, оскільки суди відмовили у задоволенні позову у зв`язку з ненаданням кредитором державному реєстратору необхідних документів для державної реєстрації права власності на іпотечне майно, а не через неможливість кредитора звернутись до державного реєстратора про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Подібні висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18, на які посилається заявник.
Проте висновки у зазначених постановах, на які посилається заявник, стосуються іншого матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, зокрема порядку внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування, який був чинним до 16 січня 2020 року. Рішення судів першої та апеляційної інстанції у зазначених справах ухвалені до набрання з 16 січня 2020 року чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», на відміну від справи, яка переглядається, у якій оскаржувана оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені вже після набрання чинності вказаним Законом та внесення відповідних змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
З урахуванням наведеного Верховний Суд також відхиляє посилання заявника на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 372/270/16, відповідно до якої: «Європейський суд з прав людини неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце», оскільки такий спосіб захисту прав позивачки як скасування рішення про державну реєстрацію прав є правомірним.
Також відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня  2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20), з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Касянчук Сергій Вікторович, залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 11 лютого 2021 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             В. В. Яремко
 
                                                                                                                        А. С. Олійник
 
                                                                                                                        О. В. Ступак