П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/10834/22 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дмитришена Р.М.   
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
16 червня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до майстер-сержанта Ірини Париш інспектора прикордонної служби 1 категорії відділу інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А), ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
26.12.2022 позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до майстер-сержанта Ірини Париш інспектора прикордонної служби 1 категорії відділу інспекторів прикордонної служби " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (тип А); ІНФОРМАЦІЯ_2 старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просив:
-визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, прийняте інспектором ПС1 категорії віпс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) майстер-сержантом Іриною Париш 20 листопада 2022, МП 1862;
-визнати дії НОМЕР_1 прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова протиправними та зобов`язати надавати дозвіл на перетинання кордону громадянину України ОСОБА_1 (зареєстрованому за адресою АДРЕСА_1 ) на підставі паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданий 08.08.2016 органом 8029 або будь-якого іншого чинного паспорту громадянина для виїзду за кордон, чинному на момент перетинання кордону.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року у задоволення позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій  апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно яких для запровадження обмежень є приписи Конституції України, Закону №389-VIII та Указу №64/2022, затвердженого Законом №2102-ІХ від 24.02.2022.
На думку апелянта, посилання суду першої інстанції на вказані норми Конституції  України та законів жодним чином не доводить обґрунтованість твердження про те, що обмеження права вільно залишити територію України позивачем було встановлено вказаними нормативно-правовими актами. Отже, суд допустив неправильне застосування норм матеріального права у вигляді невірного тлумачення закону.
Також, на думку апелянта в оскаржуваному рішенні не розглянуто питання щодо невідповідності рішення про відмову у перетині кордону формі, яка затверджена Адміністрацією Державної прикордонної служби України. Крім того, рішення не містить будь-яких аргументів та/або обґрунтувань щодо невідповідності рішення про відмову у перетині кордону формі рішення, затвердженого пунктом 2 наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України «Про затвердження форм рішень про відмову в перетинанні державного кордону України» від 14.12.2010.
Апелянт вважає, що Правила перетинання державного кордону громадянами України №57 не є та не можуть бути підставою для обмеженні права позивача на перетин кордону, оскільки таке право передбачене ст. 33 Конституції України, не обмежено у відповідності до вказаної статті Законом України.
Враховуючи вказане, апелянт зазначає про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки жоден з наведених у рішенні законів не містить норми, яка будь-яким чином обмежує право позивача перетнути кордон.
27.04.2023 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від військової частини НОМЕР_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якій відповідач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм  матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_4 (а.с. 31-33). Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто на момент спірних правовідносин набув 33-го віку.
Згідно із тимчасовим посвідченням № НОМЕР_5 позивач з 24.11.2016 прийнятий на облік Дарницьким районним у м. Києві військовим комісаріатом (а.с. 29-30). При цьому, як вказує представник позивача, ОСОБА_1 будь-яких викликів, розпоряджень, наказів тощо, пов`язаних з мобілізацією не отримував.
20.11.2022 позивач прибув до пункту пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський-Отачь" з метою перетину державного кордону України для виїзду в Республіку Молдова на підставі паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (а.с. 28).
Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 20.11.2022, яке прийняте інспектором ПС 1 категорії віпс "Могилів-Подільський” (тип А) майстер-сержантом ОСОБА_2 , позивачу відмовлено в перетині державного кордону, з тих підстав, що він не має права на перетин державного кордону України під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану (а.с. 34-35).
При цьому, спірне рішення прийнято на підставі нормативно - правових актів, а саме: Конституції України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII, Закону України "Про державну прикордонну службу України" від 3 квітня 2003 року № 661-IV, Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, Закону України "Про прикордонний контроль" від 5 листопада 2009 року № 1710-VI, Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року.
Позивач, не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суду першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що позивач належить до категорій осіб вказаних у пунктах 2-1 та 2-2 Правил № 57.
Також, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що Законом України №3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.
При цьому, підтверджуючими документами в силу Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" може бути відстрочка від призову під час мобілізації або підтверджуючий документ у кожному конкретному випадку як особа, яка не підлягає призову.
Разом з тим, судом встановлено, що позивач є громадянином України віком 34 років (станом на момент спірних правовідносин позивач набув 33-го віку) та є військовозобов`язаною особою, яка перебуває на військовому обліку з 2016 року, що підтверджується тимчасовим посвідченням № НОМЕР_5 . При цьому, інших доказів того, що позивач має право на відстрочку під час призову за мобілізацією чи не підлягає призову ним не надано.
Суд прийшов до висновку, що оскільки під час спроби перетину державного кордону в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський – Отачь" позивач не надав документів, які б підтверджували його право як військовозобов`язаної особи на перетин кордону в період дії воєнного стану, суд прийшов до висновку про правомірність оскаржуваного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України від 20.11.2022.
Також, суд першої інстанції критично оцінив доводи позивача, що введений на території України воєнний стан не є перешкодою для перетину державного кордону в режимі "виїзд", оскільки таке обмеження повинно запроваджуватися виключно законом, якого на момент прийняття спірного рішення не ухвалено, оскільки Укази Президента України затверджені відповідними Законами, та набирають чинності одночасно з набранням чинності Законів України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", а тому підстави  для задоволення позовних вимог відсутні.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Зазначеному кореспондує ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII (далі Закон №3857).
Ця стаття також передбачає, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI (в редакції на час виникнення спірних відносин) іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах 1, 3 статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Згідно з положеннями ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 грудня 2015 року №389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 12-1 Закону «Про правовий режим воєнного стану» Кабінет Міністрів України в разі введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях: організовує та здійснює керівництво центральними та іншими органами виконавчої влади в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня строком на 30 діб; цей Указ Президента затверджений Законом України від 15.03.2022.
Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX.
Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX.
Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 17.08.2022 № 2500-IX.
Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 продовжений строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб. Цей Указ Президента затверджений Законом України від 18.11.2022 № 2738-IX.
Отже, станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні існував правовий режим воєнного стану.
Колегія суддів наголошує, що Указом Президента “Про введення воєнного стану в Україні”, затвердженим Законом України, передбачено можливість обмеження прав людини, визначених зокрема і ст.33 Конституції України.
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що Законом України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що під час дії воєнного стану, в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, встановлюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду.
При цьому, заходи, спрямовані на обмеження права вільно залишати територію України деталізуються Законом України “Про правовий режим воєнного стану”, Порядком встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.1995 №57.
Статтею 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону. 
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Саме на виконання вищевказаних вимог закону 27.01.1995 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України».
Згідно з п. 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до п.п. 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Тобто, аналізуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Правила №57 є підзаконним нормативно-правовим актом, який встановлює порядок перетинання громадянами України державного кордону, в тому числі під час дії режиму воєнного стану.
Постановою Кабінету Міністрів України №1455 від 29.12.2021 року відповідно до п. 6 ч.1 ст. 8 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” затверджено Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан (далі - Порядок №1455 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Положеннями п.1,2 Порядку №1455 визначена процедура встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан (далі - особливий режим), що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів АР Крим, органів місцевого самоврядування; правовою основою встановлення та здійснення заходів особливого режиму є Конституція України, Закон України “Про правовий режим воєнного стану”, Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.
Згідно п.4,8 Порядку №1455 встановлення особливого режиму здійснюється військовим командуванням на підставі Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях; перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Враховуючи викладене, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта, що єдиною підставою для встановлення обмеження права окремих громадян вільно перетинати державний кордон може бути лише закон, оскільки ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Тобто, саме Кабінету Міністрів України надано повноваження на визначення порядку перетинання державного кордону України, що спростовує доводи апелянта про необхідність прийняття відповідного нормативно-правового акту.
Судом також враховано, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Розділом IV Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено обов`язки підприємств, установ і організації та громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Колегія суддів зазначає, що частиною 3 статті 23 Закону № 3543-ХІІ визначено перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та на особливий період.
Так, з наведеного випливає можливість перетинання державного кордону під час воєнного стану лише військовозобов`язаними особами, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Такі особи мають надати відповідні підтверджуючі документи.
Під час дії на території України воєнного стану, чоловік віком від 18 до 60 років є таким, якому заборонено виїзд за територію України, і саме чоловік повинен надати Державній прикордонній службі документи, відповідно до яких він має право виїхати за межі території України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 20.11.2022 позивач під час спроби перетину державного кордону в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення "Могилів-Подільський – Отачь" надав уповноваженій службовій особі підрозділу охорони державного кордону лише належний йому паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 , при цьому, документів на підтвердження того, що до нього не застосовуються обмеження щодо заборони на період дії правового режиму воєнного стану виїзду за межі України, як до громадянина України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, останнім не надано.
Колегія суддів наголошує, що саме особа, яка має намір перетнути державний кордон України в період воєнного стану, зобов`язана надати посадовій особі Держприкордонслужби відповідні документи, які дають їй право на виїзд з території України.
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного рішення про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку  від 20.11.2022.
Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Водночас, статтю 64 Конституції України установлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Як наслідок приведених положень законодавства, які є нормами прямої дії, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, зокрема тих які передбачені ст.33 Конституції України.
За наявності обставин щодо запровадження Указом Президента на території України воєнного стану та з урахуванням положень Закону України “Про правовий режим воєнного стану”, запроваджені державою обмеження щодо пересування, яке полягає у вільному залишення своєї власної країни є суспільно необхідним, пропорційним та обґрунтованим і таким, що направлене на захист територіальної цілісності на незалежності країни від військової агресії рф.
У справі “Гочев проти Болгарії” (“Gochev v. Bulgaria” від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування).
При цьому, при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права суд оцінював таку пропорційність враховуючи таку мету, як стягнення неоплачених боргів та зазначав, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.
Схожі висновки ЄСПЛ ще раніше зробив у справі “Ігнатов проти Болгарії” (“Ignatov v. Bulgaria”, 02.07.2009), де неможливість судового оскарження тривалого обмеження указаного вище права людини, що полягало у забороні видачі закордонного паспорту, була визнана порушенням ст. 2 Протоколу до Конвенції та ст. 13 Конвенції. У справі “Хлюстов проти Росії” (“Khlyustov v. Russia” від 11.07.2013) ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано “автоматично”, тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.
В спірних правовідносинах право позивача обмежено у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, а тому має бути оцінено судом враховуючи саме такі підстави та мету запровадження таких заходів.
Так з врахуванням позиції Європейського суду з прав людини щодо того, що обмеження права на свободу пересування має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування), суд дійшов висновку, що на даний час обмеження позивача у праві виїзду за межі України ґрунтуються на законі, переслідують одну із легітимних цілей, передбачених ч.3 ст.2 Протоколу, а саме інтереси національної безпеки та є пропорційними меті його застосування та не створює несправедливий дисбаланс між правами позивача, зокрема, правом на виїзд за межі України та публічним інтересом у вигляді забезпечення національної безпеки під час дії воєнного стану на території України.
Таким чином, враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», а також відсутність документів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 - річного віку від 20.11.2022 є правомірним.
Доводи апелянта щодо невідповідності рішення встановленій формі спростовано матеріалами справи, згідно яких оспорюване рішення від 20.11.2022 про відмову позивачу в перетинанні державного кордону України відповідає формі, затвердженій наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 14.12.2010 року №967.
Крім того, оскаржуване рішення про заборону виїзду є одноразовим і при пред`явленні позивачем документів, які надають право на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину ОСОБА_1 кордону України за наявності на те законних підстав.
Судом апеляційної інстанції враховано висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09.03.2023 у справі №600/2520/22-а, зокрема, що: «Обмеження певних категорій громадян у праві виїзду за кордон під час дії воєнного стану певною мірою є втручанням у приватне життя особи в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету. Верховний Суд не вбачає підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства та приватним інтересом заявника.»
Отже, оскаржуване рішення про відмову позивачу у перетинанні державного кордону України, прийняте в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством України, є законним і підстави для його скасування відсутні.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 березня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.