ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року	Львів	Справа № 500/3985/22 пров. № А/857/408/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                               Гуляка В.В. 
суддів:                                                    Коваля Р.Й., Святецького В.В.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року (суддя – Подлісна І.М., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м.Тернопіль, дата складання повного тексту – 09.12.2022), 
в адміністративній справі №500/3985/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, 

                                                          встановив:  

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ в Тернопільській області, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії позивачу та невиплати їй підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; 2) зобов`язати відповідача здійснити перерахунок підвищення пенсії позивачу в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.09.2022 року, і здійснити перерахунок стажу роботи згідно з ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01.09.2022 року як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.10.1947 року до 23.05.1958 року на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VІІІ від 13.03.2018 року. 
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплаті їй підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому пунктом  «г»  статті 77 Закону України Про пенсійне забезпечення із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити   ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом  «г»  статті 77 Закону України  Про пенсійне забезпечення, починаючи з 01.09.2022, з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій відповідно до статті 58 Закону України  Про пенсійне забезпечення. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок стажу роботи згідно з статтею 58 Закону України  Про пенсійне забезпечення як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.10.1947 по 23.05.1958 на підставі Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років, починаючи з 01.09.2022. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 992,40 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке  підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач зазнала політичних репресій як член сім`ї, яку було примусово переселено. Згідно з відповідним посвідченням позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні. ГУ ПФУ в Тернопільській області на виконання постанови КМУ від 16.07.2008 №654 “Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян”, у строки, визначені статтею 45 Закону №1058-ІV, проведено перерахунок пенсії позивача та встановлено підвищення до пенсії в розмірі 54,40 гривні. Щодо обчислення стажу роботи в потрійному розмірі, зазначає скаржник, що стаття 58 Закону №1788-ХІІ на громадян, які перебували на спецпоселенні, не поширюється, у зв`язку з чим, підстав для зарахування позивачу стажу роботи у потрійному розмірі, не вбачається. З врахуванням наведеного, будь-яких порушень прав позивача на пенсійне забезпечення, зокрема щодо порядку проведення перерахунку пенсії та її виплати, відповідач у своїх діях не вбачає. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 07.12.2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити. 
Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, вважаючи таку безпідставною. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV) та підвищення до пенсії у розмірі 43,52 грн. як член сім`ї реабілітованої особи на підставі Постанови №654 (а.с. 10, 11). 
Відповідно до архівної довідки від 13.12.2007 №6/124 (а.с. 16), виданої Управлінням міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, ОСОБА_2 , 1940 р.н., разом із матір`ю, на підставі наказу МДБ СРСР №00430 від 21.08.1947 рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як сім`я пособника учасникам ОУН, 21.10.1947 була виселена з м. Тернополя на спецпоселення в Кемеровську область з конфіскацією майна. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 02.02.1948, протокол №4-б. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_1 перебувала до 23.05.1958. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі наказу МВС СРСР №0126 від 01.04.1958. На підставі Закону України від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні ОСОБА_1 реабілітована (висновок УВС в Тернопільській області 16.10.1991). 
На звернення ОСОБА_1 Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області листом від 16.09.2022 за №3267-3404/К-02/8-1900/22 повідомлено, що виплата надбавок та підвищень до пенсії здійснюється відповідно до Постанови №654, якою установлено, що з 01.09.2008 репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 гривні. В пенсійній справі містяться дані про те, що заявник зазнала політичних репресій як член сім`ї, яку було примусово переселено. У зв`язку з тим виплата підвищення членам сім`ї репресованих, яких було примусово переселено, проводиться позивачу відповідно до вимог чинного законодавства в сумі 43,52 грн. Щодо обчислення стажу роботи в потрійному розмірі відповідно до статті 58 Закону №1788-XII, то відповідач у листі від 16.09.2022 повідомив, що в матеріалах пенсійної справи відсутні документи, у яких зазначено період, протягом якого позивач перебувала під вартою, у місцях позбавлення волі та засланні або період перебування на спецпоселенні, тому зарахувати стаж у потрійному розмірі немає правових підстав (а.с. 13-15). 
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до адміністративного суду із цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991 року №962-XII (далі - Закон №962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру. 
Статтею 1 Закону №962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивача) встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. 
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами. 
Статтями 3, 4 Закону №962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. 
Згідно із частиною першою статті 6 Закону №962-XII, у вищевказаній редакції, реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. 
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років” №2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону №962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», преамбулу та ст. 1, 3, 6 Закону №962-ХІІ. 
Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом №962-ХІІ. 
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вищевказаного Закону слідує, що частина перша статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» із змінами внесеними Законом №2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018. 
Відповідно до статті 6 Закону №962-XII, реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів. 
Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом №962-XII. 
Відповідно до пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року №1788-XII, призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. 
Частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність,  визначеного законом. 
Пунктом 6 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV визначено, що до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом №1788-ХІІ. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Водночас, нормами підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 установлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні. 
Стаття 8 Конституції України гарантує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. 
Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону №1788-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підпункту 2 пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008, зважаючи на те, що остання звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. 
Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постановах від 09.04.2020 у справі №446/1525/16-а, від 04.03.2020 у справі №446/1566/16-а, від 16.01.2020 у справі №446/1535/16-а, від 24.10.2019 у справі №446/1526/16-а, від 02.10.2019 у справі №446/1542/16-а. 
Судом встановлено, що згідно архівної довідки №6/124, виданої 13.12.2007 УМВС України в Тернопільській області, ОСОБА_1 , 1940 р.н., разом із матір`ю, на підставі наказу МДБ СРСР №00430 від 21.08.1947 рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як сім`я пособника учасникам ОУН, 21.10.1947 була виселена з м. Тернополя на спецпоселення в Кемеровську область з конфіскацією майна. Виселення затверджено Особливою Нарадою при МДБ СРСР від 02.02.1948, протокол №4-б. На поселенні під наглядом спецкомендатури ОСОБА_1 перебувала до 23.05.1958. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі наказу МВС СРСР №0126 від 01.04.1958. На підставі Закону України від 17.04.1991 Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні ОСОБА_1 реабілітована (висновок УВС в Тернопільській області 16.10.1991). 
Отже, ОСОБА_1 є репресованою особою, яку реабілітовано, що надає їй право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог пункту “г” частини першої статті 77 Закону №1788-XII. Наявність такого права гарантується статтею 46 Конституції України. 
При цьому суд зауважує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку у подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи. 
Позивач відповідно до п.4 постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 року отримує підвищення до пенсії в сумі 43,52 грн., що підтверджується листом відповідача від 16.09.2022 року №3267-3404/К-02/8-1900/22. 
Що стосується позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до статті 58 Закону №1788-XII та зобов`язати здійснити перерахунок стажу роботи у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.10.1947 по 23.05.1958, то колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до визначення, яке міститься у статті 1 Закону №962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. 
Згідно із ч.1 ст.6 Закону №962-XII в редакції з 05.05.2018, реабілітованим громадянам  відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. 
Також статтею 58 Закону №1788-XII в редакції з 05.05.2018 передбачено, що громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. 
Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач в період з 21.10.1947 по 23.05.1958 перебував на спецпоселенні в Кемеровській області на підставі рішення позасудових органів в адміністративному порядку. 
За визначенням статті 1-1 Закону №962-XII, заслання – примусове переміщення особи з місця її проживання з  обов`язковим  поселенням  у  певній  місцевості, спецпоселенні,  встановленням  обмеження на право пересування та заборони виїзду з  місця спецпоселення. 
На підставі встановленого, період перебування позивача на спецпоселенні з 21.10.1947 по 23.05.1958 підлягає зарахуванню до стажу його роботи у потрійному розмірі, а відтак відповідач протиправно відмовив позивачу у проведенні відповідного перерахунку стажу його роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання). 
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що стаття 58 Закону №1788-XII не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, оскільки такі твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства. У відповідності до положень чинного законодавства, які регламентують діяльність органів ПФУ, останні не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону №962-XII, навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів. 
Належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у проведенні позивачу перерахунку стажу роботи як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій відповідно до статті 58 Закону №1788-XII та зобов`язання відповідача здійснити позивачу перерахунок стажу роботи згідно вимог статті 58 Закону №1788-XII як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 21.10.1947 по 23.05.1958 на підставі Закону №962-XII. 
Отож, суд першої інстанції ухвалив вірне рішення про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач безпідставно обмежив право позивача у проведенні розрахунку підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону №1788-XII, із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, та у праві на проведення перерахунку стажу роботи позивача як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до вимог ст.58 Закону №1788-XII. 
При цьому, доводи апелянта (відповідача) не спростовують рішення суду першої інстанції, з урахуванням вищенаведеного. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд – 

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – залишити без задоволення. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2022 року в адміністративній справі №500/3985/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	В. В. Святецький