ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2906/23 Справа № 185/5065/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Шаповалова І. С. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Максюти Ж.І.
суддів – Барильської А.П., Зайцевої С.А.
за участю секретаря —Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк “Приватбанк” на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором DNQ0G100000181 від 01.09.2007 року у розмірі 121665.10 (Долар США), що за курсом 27.52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2021 року складає 3348223.55 гривень, станом на 28.05.2021 року та судові витрати по справі у розмірі 10223.35 грн. та 40000.00 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що позивач та третя особа 01.09.2007 року уклали кредитний договір DNQ0G100000181.
В забезпечення кредитного договору з відповідачем було укладено договір поруки, згідно якого поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі що і боржник.
Позивач свої зобов`язання по наданню кредиту виконав в повному обсязі. Однак відповідач не виконав належним чином умови укладеного договору, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 121665.10 (Долар США), що за курсом 27.52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2021 року складає 3348223.55 гривень, станом на 28.05.2021 року.
Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2021 року позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задоволено.
Стягнено ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором DNQ0G100000181 від 01.09.2007 року у розмірі 121665.10 (Долар США), що за курсом 27.52 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2021 року складає 3348223.55 гривень, станом на 28.05.2021 року
Стягнено з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати по справі у розмірі 10223.35 грн. та 40000.00 грн.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2022 року - заочне рішення від 20 грудня 2021 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості – скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» просить рішення скасувати в частині відмови в стягненні відсотків у розмірі 9191,74 доларів США, нарахованих за період з 02.04.2017 по 28.05.2021 року та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ “Приватбанк” задовольнити, посилаючись на те, що в цій частині рішення є необґрунтованим та незаконним, прийнятим без повного та всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника АТ КБ «Приватбанк» підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається із матеріалів справи, 11.09.2007 року між АТ КБ ПриватБанк” та ОСОБА_2 укладено 10.9.2007 року кредитний договір DNQ0G100000181, згідно якого позивач зобов`язався надати третій особі - ОСОБА_2 кредит у розмірі 13600 доларів США на термін до 11.09.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.
Відповідно до кредитного договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Третя особа повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. 
В порушення умов кредитного договору, Третя особа свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Третя особа станом на 28.05.2021 року має заборгованість – 121665.10 доларів США, яка складається з наступного: 14029.41 доларів США – заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 25734.70 доларів США – заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4031.09 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 77869.90 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DNQ0G100000181 від 11.09.2007 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 ( надалі – Відповідач) уклали договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи плату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
У відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин, до внесення змін згідно із Законами № 1414-VIII від 14.06.2016, № 2478-VIII від 03.07.2018) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.
З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов`язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.
Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з пунктом 12 договору поруки від 11.09.2007 року порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором.
Тобто, договором поруки визначено строк, після закінчення якого порука припиняється (п`ять років з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором).
Аналіз частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки.
Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки від дня настання строку виконання основного зобов`язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.
Виконання сторонами зобов`язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов`язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.
За змістом Розділу 7 «Особливі умови» кредитного договору DNQ0G100000181 від 11.09.2007 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13600 доларів США на термін до 11.09.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати з 21 по 28 число кожного місяця, Третя особа повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 178,53 доларів США для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, Позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, комісії, в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов`язань (внесення періодичних щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного періодичного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
Крім того, сторони встановили зобов`язання позичальника в разі порушення вищевказаних термінів оплати (внесення періодичних щомісячних платежів) на 120 календарних днів, достроково повернути кредит в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. В разі ж виникнення у позичальника зобов`язання про дострокове повернення кредиту в повному обсязі, якщо позичальник допустив порушення термінів оплати щомісячних платежів, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості по кредиту, повинен обчислюватися з моменту настання строку повернення кредиту в повному обсязі.
Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступу від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12.
Тобто позивач мав право протягом п`яти років від дня настання строку погашення кожного чергового платежу, та (або) від дня настання строку повернення кредиту в повному обсязі, пред`явити вимоги до поручителя.
У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через п`ять років після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання, та (або) строку повернення кредиту в повному обсязі, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, в частині певних періодичних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку, та (або) щодо дострокового повернення кредиту в повному обсязі.
Матеріали справи містять розрахунок кредитної заборгованості позичальника, відповідно до якого станом на 13.10.2008 року позичальник вже мав прострочену заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту, відсотками), станом на 21.10.2008 року – позичальнику почали нараховуватися проценти на залишок простроченої заборгованості за кредитом, а станом на 29.10.2008 року – позичальнику почала нараховуватися Банком пеня за порушення строків розрахунків по кредиту.
В подальшому, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, прострочена сума заборгованості по кредиту, процентам та пені тільки збільшувалась, що свідчить про те, що позичальник допустив порушення термінів оплати кредиту (строків внесення щомісячних платежів) більше ніж на 120 календарних днів.
Таким чином, у позичальника (третьої особи) виникло зобов`язання достроково повернути (сплатити) суму кредиту, відсотків, винагороди, комісії, в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Рахуючи з дати нарахування Банком позичальнику пені за порушення строків розрахунків по кредиту - з 29.10.2008 року, термін дострокового повернення кредиту вважається таким, що настав в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати щомісячних платежів на 120 календарних днів, тобто 28.02.2009 року.
Крім того, про факт того, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання та скористався правом, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, достроково вимагати повернення всієї суми кредиту, свідчить та обставина, що ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ще 31.03.2009 року звернувся до ОСОБА_2 з позовом в Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки (будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNQ0G100000181 від 11.09.2007 року у розмірі 14 385,44 доларів США, шляхом продажу вищезазначеного будинку та земельної ділянки.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.07.2009 року по цивільній справі № 2-2513/2009 (яке набрало законної сили 21.07.2009 року) позов Закритого акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 – задоволено, звернуто стягнення на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNQ0G100000181 від 11.09.2007 року у розмірі 14 385,44 доларів США, шляхом продажу вищезазначеного будинку та земельної ділянки.
Під час розгляду цивільній справі № 2-2513/2009 судом було встановлено, що в порушення умов кредитного договору DNQ0G100000181 від 11.09.2007 року ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 станом на 16.03.2009 року мав заборгованість – 14 385.44 доларів США, яка складається з: 13605.78 доларів США – заборгованість за кредитом; 650.03 доларів США – заборгованість по процентам за користування кредитом; 81.60 доларів США – заборгованість по комісії за користування кредитом; 48.03 доларів США – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
Таким чином, вищезазначені докази (позов банку про звернення стягнення та рішення суду від 10.07.2009 року по цивільній справі № 2-2513/2009) підтверджують ту обставину, що банк змінив строк виконання основного зобов`язання звернувшись в суд 31.03.2009 року з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив в рахунок погашення всієї суми заборгованості по кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки (будинок та земельну ділянку), чим визнав строк повернення кредиту таким, що настав.
З урахуванням того, що в пункті 12 договору поруки визначено, що порука припиняється через 5 років після настання строку повернення кредиту, вважається що порука є припиненою, так як в зазначений строк банк не пред`явив вимоги до поручителя.
З огляду на це п`ятирічний строк на пред`явлення вимог до поручителя сплинув 01 квітня 2014 року, а з даним позовом банк звернувся пізніше, а саме - 23 червня 2021 року.
З урахуванням того, що в пункті 12 договору поруки визначено, що порука припиняється через 5 років з дня терміну повернення кредиту, який достроково настав 31.03.2009 року, у зв`язку з порушенням позичальником строків розрахунків по кредиту на 120 календарних днів (сплати щомісячних платежів) та вимогою банку про дострокове повернення всієї суми кредиту, порука є припиненою з 01 квітня 2014 року.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж на погашення відсотків було внесено третьою особою - 29.12.2008 року, а на погашення пені та комісії - 25.12.2009 року.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом ) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок третьої особи повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення третьою особою терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) третьою особою обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Враховуючи, що станом на 13 жовтня 2008 року третя особа вже мала прострочену заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту, відсотками), а з позовом до суду АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося 23 червня 2021 року, то за моєю заявою підлягає застосуванню позовна давність щодо частини заявлених позивачем вимог, що не охоплені трирічним строком (по тілу кредиту, відсоткам, комісії) та річним строком (по пені), оскільки письмового договору про збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін не було.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені у позовні вимоги.
З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що Банк реалізував своє право на стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором з приводу чого є рішення суду, яке набрало законної сили.
За приписами статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; чинне законодавство (частина перша статті598, статті 599-601,604-609 ЦК України не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення за умови що таке рішення не виконано та тим самим не відбулось виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання.
Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону про іпотеку).
В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, за якою, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки презумпція не буде спростована.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. 
Вираження волі сторін відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового Договору іпотеки, та суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що мало місце втілення волі у письмовому вираженні.
Таким чином, умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими були погоджені зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. 
Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»  - залишити без задоволення.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий:                                          Ж.І. Максюта 
Судді:                                                                   А.П. Барильська                  
С.А. Зайцева