КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Пінкевич Н.С.
Єдиний унікальний номер справи № 369/6757/22
                                                                   Апеляційне провадження №22-ц/824/3134/2023
 
П О С Т А Н О В А 
                                                  І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И 
 
14 березня  2023 року                                                                                   м. Київ                         
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                          - Ігнатченко Н.В., Савченко С.І. 
            секретар                      - Олешко  Л.Ю.
Розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Києво-Святошнського    районного  суду Київської області від 12 грудня  2022 року  у  справі за  позовом ОСОБА_1   до комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області, третя  особа Бучанська  районна  рада Київської області, ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку  за час вимушеного прогулу.
Заслухав доповідь судді апеляційного суду , дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги, -
В с т а н о в и в :
 
У липні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом.
 Свої вимоги мотивував тим, що 25 липня 2018 року він був призначений на посаду генерального директора комунального підприємства. За  необґрунтованим зверненням групи депутатів районної ради, рішенням Києво-Святошинської районної ради від 03 вересня 2020 року його звільнено з займаної посади з розірванням достроково укладеного контракту, з 04 вересня 2020 року на підставі п.9 ч.1 ст.36 КЗпП України. У подальшому відповідач прийняв розпорядження від 04 вересня 2020 року про звільнення його з посади генерального директора та призначено на посаду ОСОБА_3 . Не погоджуючись з прийнятими рішення, він оскаржив їх в судовому порядку. При розгляді справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість його позову та порушення положення трудового законодавства, поновив його на займаній посаді.
Оскільки при розгляді справи про поновлення на роботі, було встановлено порушення трудового законодавства, станом на 21 липня 2022 року рішення про поновлення невиконане, тому він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України . Вказав, що його було незаконно звільнено 04 вересня 2020 року, однак він працював фактично до 14 грудня 2020 року і отримував заробітну плату. Тому першим робочим днем, з якого починається вимушений прогул  є 15 грудня 2020 року. На день подання позову пройшло 398 робочих днів, середньоденний заробіток становить 1033,989 грн., таким чином компенсація середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 411524,04грн.
У добровільному порядку відповідач не відновлює його порушене право, тому він звертається до суду та несе додаткові витрати на правову допомогу в розмірі 50000 грн.
У прохальній частині позову просив 
- стягнути з комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» на  його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 411524,04 грн.
 судові витрати покласти на відповідача.
 До суду 22 серпня 2022 року  надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» вказав, що позивач дійсно з 25 липня 2018 року перебував у трудових відносинах з комунальним підприємством на посаді генерального директора. Не погоджуючись з його звільненням, позивач оскаржив відповідне рішення ради у судовому порядку. За рішенням суду позивач був поновлений на займаній посаді. Попри судові спори,  ОСОБА_1   продовжував виконувати свої трудові функції та отримував відповідну заробітну плату до 14 грудня 2020 року. Цього дня він особисто подав заяву про своє звільнення та видав відповідний наказ. При звільненні отримав повний розрахунок. Жодних претензій щодо недоотриманих виплат не мав. Оскільки позивач звільнився за власною ініціативою, трудовий договір припинений на підставі п.5 ст.36 КЗпП, а тому позовні вимоги є безпідставними. Просили суд відмовити в задоволенні позову та стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу в розмірі 49000 грн.
До суду 04 жовтня  2022 року  надійшла відповідь на відзив. Позивач також вказав, що після незаконного звільнення він продовжував працювати завдяки ухвалам про забезпечення позову. Наказ від 14 грудня 2020 року не має жодної юридичної сили та не може братись судом до уваги. Так, на підставі п.20 ч.1 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях ради вирішується питання про звільнення керівників. Такого рішення рада не приймала та на даний час рішення суду про поновлення не виконується, тому з відповідача слід стягнути середній заробіток за весь час. Всі обставини незаконного звільнення встановлені в рішенні суду. Просив суд задовольнити позов.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області  від  12 грудня  2022 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду,  позивач   подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на  порушення норм матеріального і процесуального права , та постановити нове рішення, яким  задовольнити  позов. 
    В апеляційній скарзі, зазначає,  що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для  вирішення справи, висновки суду не відповідають  обставинам справи.
   Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи, які  беруть участь у справі  зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати  процесуальні обов`язки.
   Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на   02 березня 2023 року , 14 березня 2023 року  за адресами, які були зазначені в матеріалах справи,   Сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції. 
  Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
   Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
    Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
    Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
    Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Апеляційна скарга  підлягає задоволенню  частково з таких  підстав.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку  про відмову у задоволенні позову,разом з тим  апеляційний суд вважає за необхідне викласти мотивувальну частину  рішення в редакції цієї постанови .  
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року  №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Як видно із матеріалів справи, рішенням Києво-Святошинської районної ради «Про призначення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 120-09-VII від 24 травня 2016 року ОСОБА_1   призначено на посаду генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».
Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про продовження терміну дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області ОСОБА_1» від 11 квітня 2017 року №303-19-VII вирішено продовжити термін дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області ОСОБА_1
Рішенням Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про продовження терміну дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області ОСОБА_1 » від 24 липня 2018 року №458-28-VII вирішено продовжити термін дії контракту з генеральним директором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області  ОСОБА_1  .
У зв`язку із цим, 25 липня 2018 року між Києво-Святошинською районною радою Київської області (Орган управління) з одного боку та ОСОБА_1   (керівник) укладено контракт №7/3, згідно якого керівник призначається на посаду генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», на термін з 25 липня 2018 року по 24 липня 2021 року.
Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної ради від 21 серпня 2020 року № 58 було скликано чергову сорок восьму сесію районної ради VII скликання, до порядку денного якої під № 11 було включено питання «Про звільнення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської  області».
Відповідно до Витягу із Висновків та рекомендацій до протоколу № 64 постійної комісії з питань управління комунальним майном, діяльності комунальних підприємств, житлово-комунального господарства, паливно-енергетичного комплексу та енергозберігаючих технологій від 03 вересня 2020 року, за результатами розгляду колективного звернення депутатів Києво-Святошинської районної ради від 02 вересня 2020 року (за вх. №76/1/03-02.від 02.09.2020 року), Комісією не підтримано винесення на розгляд сесії районної ради проектів рішень: «Про звільнення ОСОБА_1   з посади генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» та «Про призначення ОСОБА_3   на посаду генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради».
Рішенням від 03 вересня 2020 року № 742-48-VII відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеві самоврядування в Україні», підпункту 3.2.1 пункту 3.2. розділу 3 Порядку управлінню об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селища, міст Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням Києво Святошинської районної ради від 31 березня .2015 року № 485-42-УІ (зі змінами) враховуючи подання групи депутатів Києво-Святошинської районної ради Київської області VII скликання, районна рада вирішила звільнити ОСОБА_1   з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво- Святошинської районної ради Київської області», та вирішила здійснити заходи щодо дострокового розірвання контракту та звільнення ОСОБА_1   з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» згідно пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України 04 вересня 2020 року.
Рішенням від 03 вересня 2020 року № 743-48-VII Києво-Святошинська районна рада Київської області вирішила призначити на посаду генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» ОСОБА_3 з  07 вересня 2020 року.
Розпорядженням в.о. голови Києво-Святошинської районної ради від 04 вересня 2020 року №94-к/тр звільнено ОСОБА_1   з посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» згідно пункту 9 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України 04 вересня 2020 року. Достроково розірвано контракт № 7/3 від 25 липня 2018 року.
Розпорядженням в.о. голови Києво-Святошинської районної ради від 04 вересня 2020 року №95-к/тр призначено ОСОБА_3   на посаду генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної Інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 07 вересня 2020 року.
Вказані рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2021 року визнано незаконним та скасовано рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про звільнення генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво- Святошинської районної ради Київської області» від 03 вересня 2020 року №742- 48-VII; 
визнано незаконним та скасовано розпорядження Києво-Святошинської районної ради Київської області «Про звільнення ОСОБА_1 ,  із посади генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 04вересня 2020 року №94-к/тр;
поновлено ОСОБА_1 на посаді генерального директора Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області»;
стягнено з Києво-Святошинської районної ради Київської області на користь ОСОБА_1   середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 109601,88 грн., судовий збір 2522,40 грн.. У решті вимог позову відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2021 року рішення районного суду скасовано, у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2021 року в частині позовних вимог ОСОБА_1   про визнання незаконними та скасування рішення Києво-Святошинської районної ради Київської області від 03 вересня 2020 року № 742-48-VII «Про звільнення генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» та розпорядження Києво-Святошинської районної ради Київської області від 04 вересня 2020 року № 94-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1   із посади генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» скасовано та залишено у силі у цій частині заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2021 року.
За ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При розгляді даної справи судами було встановлено, що «Підстави припинення трудового договору зазначені у статті 36 КЗпП України. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що звільнення працівника на підставі пункту 9 частини першої статті 36 КЗпП України можливе лише у тому випадку, якщо у конкретно визначеному законі міститься положення про можливість звільнення саме згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 КЗпП України. Отже, у випадку такого звільнення, роботодавець зобов`язаний зазначити норму закону, яка визначає можливість такого звільнення працівника. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 398/3701/16-ц, провадження № 61-16254 св 18; від 25 листопада 2019 року у справі № 756/3578/17, провадження № 61-45760 св 18. У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517 цс 19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.». Оскільки оскаржувані рішення та розпорядження не відповідало вимогам закону, звільнення відбулось з порушенням закону, тому суди прийшли до висновку про їх незаконність та скасування, поновлення на посаді.
Крім того , з матеріалів справи  видно , що рішенням Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 10 грудня 2020 року затверджено кандидатуру ОСОБА_1 на посаду заступника сільського голови з питань діяльності органів виконавчої влади по напряму житлово-комунального господарства та екології.
 Позивач ОСОБА_1 14 грудня 2020 року  подав заяву наступного змісту: «Прошу звільнити мене з посади генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», у зв`язку з переходом на виборну посаду заступника голови Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області згідно з п.5 ст.36 КЗпП України». Заява підписана та містить резолюцію « ОСОБА_4  до наказу» - ОСОБА_1 . 
На підставі вищевказаного рішення сільської ради та заяви позивача, Наказом КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» №83-0С від 14 грудня 2020 року  ОСОБА_1   , генерального директора КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», вважати таким, що 14 грудня 2020 року звільнений з посади у зв`язку з переходом на виборчу посаду, згідно п.5 ст.36 КЗпП. Даним наказом також виплачено ОСОБА_1   компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 96 календарних днів:
 -8 днів за період роботи з 15 лютого 2017 року  по 14 лютого 2018 року ;
- 31 день за період роботи з 15 лютого 2018 року  по 15 лютого 2019 року ;
- 31 день за період роботи з 15 лютого 2019 року  по 15 лютого 2020 року ;
- 26 днів за період роботи з 15 лютого 2020 року  по 14 грудня 2020 року .
Всі нараховані суми ОСОБА_1   були виплачені.
Доводи  апеляційної скарги   ОСОБА_1    що йому має бути нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2020 року по 21 липня 2022 року в розмірі 411524,04 грн, є  безпідставними ,з огляду на те ,що вимушений  може мати місце  виключно до моменту поновлення працівника  на посаді . Після поновлення на роботі  у   випадку невиконання рішення  має місце не вимушений прогул , а затримка  у виконанні  рішення .( ст. 236 КЗпП України) .
З огляду на поновлення ОСОБА_1 на посаді, і наявних в матеріалах справи  доказів виплати йому  всіх належних коштів,  правові підстави для задоволення позову  ОСОБА_1 відсутні .
   Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об`єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували з ними в трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.
За ст.236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
     Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
     За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.
    Відсутність порушеного  права , чи невідповідність обраного  позивачем способу  його захисту,  способам ,визначеним  законодавством є підставою  для  відмови у позові.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369, 373 , 374 , 376 ,381 - 384  ЦПК України,  суд,
 
П о с т а н о в и в :
 
Апеляційну  скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково
Рішення  Києво-Святошнського районного  суду Київської області  від  12 грудня  2022 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині  рішення залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2023 року.
   
Головуючий                                                     
 
Судді