ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3978/23 Справа № 201/7739/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді  – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участю секретаря – Лопакової А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності, –

                                                        В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (далі – АТ КБ “ПриватБанк”), приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни про визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису про проведення державної реєстрації права власності.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10 квітня 2006 року між ним та ЗАТ КБ “ПриватБанк”, правонаступником якого є АТ “ПриватБанк”, укладено кредитний договір № DNHLGK00000526, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав позивачу кредит в розмірі 308 600,00 доларів США на придбання нерухомості на строк до 08 квітня 2016 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHLGK00000526, 10 квітня 2006 року між сторонами було укладено договір іпотеки № DNHLGK00000526, відповідно до якого позивачем в іпотеку надано належне йому майно: домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 214,7 кв.м., на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036.

Залишок боргу на момент закінчення строку кредитування складав 63 046,40 доларів США за тілом кредиту та 21 764,67 доларів США за процентами.
21 вересня 2022 року з деталізованої інформації з державних реєстрів позивачу стало відомо, що 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 32862651 від 12 грудня 2016 року про реєстрацію права власності на належне позивачу домоволодіння за іпотекодержателем ПАТ КБ “ПриватБанк”.
Позивач зазначав, що будь-яких повідомлень від банка про звернення стягнення на нерухоме майно шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку він не отримував. При розгляді заяви банку про реєстрацію за собою права власності на домоволодіння приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л., як особа, що здійснює реєстрацію права власності, повинна була перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком на підставі іпотечного застереження та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії, оскільки реєстрацію права власності на домоволодіння за банком здійснено без урахування вимог Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року.
Ураховуючи викладене, позивач заявив вимогу про: визнання протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки; визнання протиправним та скасування рішення № 17966390 від 08 грудня 2016 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ “ПриватБанк” на домоволодіння площею 214,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про проведення державної реєстрації права власності № 17966390 від 08 грудня 2016 року про реєстрацію за ПАТ КБ “ПриватБанк” права власності на домоволодіння площею 214,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036., здійсненої на підставі договору іпотеки № DNHLGK00000526 від 10 квітня 2006 року, виданого 10 квітня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено повністю.
Визнано протиправним звернення стягнення на предмет іпотеки – домоволодіння площею 214,7 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036. Визнано протиправним та скасовано рішення № 17966390 від 08 грудня 2016 року приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про державну реєстрацію права власності за ПАТ КБ “ПриватБанк” на спірне домоволодіння та скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведення державної реєстрації права власності № 17966390 від 08 грудня 2016 року про реєстрацію за ПАТ КБ “ПриватБанк” права власності на спірне домоволодіння, здійсненої на підставі договору іпотеки № DNHLGK00000526 від 10 квітня 2006 року, виданого 10 квітня 2006 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ КБ “ПриватБанк”, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявив вимогу про скасування рішення та відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що укладений між сторонами договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодавця, а саме згідно пункту 29 договору іпотеки, стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодателя. Таким чином, вказане застереження у договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку, а реєстратор здійснив лише дії передбачені законодавством на виконання умов договору іпотеки, щодо реєстрації права власності за банком. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору іпотеки висловлено не було, а підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Оскільки грошове зобов`язання за кредитним договором позивачем в строки визначені договором повністю виконано не було, а вимога іпотекодержателя про усунення порушення направлена позивачу, останнім була залишено без задоволення, банк як іпотекодержатель, обрав передбачений положеннями договору іпотеки та статтями 35, 37 Закону України “Про іпотеку” спосіб захисту порушеного права – позасудове врегулювання спору, шляхом реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, а правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно було відповідне застереження в договорі іпотеки, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір іпотеки є чинним, позивач не надав доказів щодо оспорення договору чи про сплату заборгованості за договором. Право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень договору іпотеки є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання.
Посилання позивача про те, що необхідно застосувати до спірних правовідносин Закон України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року відповідач вважає безпідставними, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем, а отже здійснено не у примусовому порядку.
Також, апелянт посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки про перехід права власності на користь АТ КБ “ПриватБанк” на домоволодіння (предмет іпотеки) ОСОБА_1 достеменно було відомо ще у 2017 році, так після державної реєстрації, між сторонами був укладений та підписано договір оренди домоволодіння та акт здачі-приймання майна від 20 липня 2017 року. Отже, строк позовної давності повинен обчислюватись з моменту, коли позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, а саме з моменту підписання договору оренди, тобто з 20 липня 2017 року, а отже строк позовної давності сплинув ще 20 липня 2020 року, при цьому позивач звернувся до суду з позовом у 2022 році, тобто з пропуском строку загальної позовної давності.

Позивач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції установлено, що 10 квітня 2006 року між ЗАТ КБ “ПриватБанк”, правонаступником якого є АТ КБ “Приватбанк”, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNHLGK00000526, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 308 600,00 доларів США на придбання нерухомості на строк до 08 квітня 2016 року (а.с.10-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 10 квітня 2006 року між сторонами укладено договір іпотеки № DNHLGK00000526, відповідно до пункту 7 якого позивачем було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 214,7 кв.м., на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036 (а.с.12-13).

Згідно умов пунктів 18.8.1, 24 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених договором, вони не будуть виконані. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1., 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України “Про іпотеку” на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

У відповідності до умов пункту 29 договору іпотеки розділ “Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України “Про іпотеку” сторони договору дійшли згоди, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
Отже, відповідно до умов пункту 29 договору іпотеки, сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі письмового застереження.

В позовній заяві позивач зазначав, що на момент закінчення строку кредитування, за кредитним договором № DNHLGK00000526 він мав непогашену заборгованість за договором по тілу кредиту 63 046,40 доларів США та процентам 21 764,67 доларів США.

Таким чином, виходячи з положень частини першої статті 82 ЦПК України, обставини щодо наявності невиконаного позивачем грошового зобов`язання перед банком та виникнення у банка/іпотекодержателя, виходячи з умов пункту 18.8.1 договору іпотеки, права на звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають доказуванню.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 310401523 від 21 вересня 2022 року вбачається, що 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. здійснено державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер рішення 32862651 від 12 грудня 2016 року про реєстрацію права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 444,00 кв.м., кадастровий номер 1210100000:03:170:0036, зареєстровано за ПАТ КБ “ПриватБанк” (а.с.14-19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було дотримано вимог частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
Також, згідно висновків суду, у державного реєстратора (приватного нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на домоволодіння за АТ КБ “ПриватБанк” на підставі Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення, а також внаслідок неподання банком документів передбачених пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положення статті 37 Закону України “Про іпотеку” (в редакції від 12 травня 2006 року, яка діяла на момент укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Згідно статті 12 Закону України “Про іпотеку”у разі порушення іпотекодавцем обов’язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов’язання, а в разі його невиконання – звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України “Про іпотеку”(у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов’язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов’язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положення статті 36 Закону України “Про іпотеку”(у редакції на момент укладення договору іпотеки) визначали, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а стаття 37 Закону України “Про іпотеку”кореспондувалася зі статтею 36 цього Закону, за якими передбачалось здійснення позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі.

Таким чином, сторони в договорі іпотеки № DNHLGK00000526 передбачили розділ «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 29 договору, що містить застереження, котре на час виникнення спірних правовідносин вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов’язань.

Водночас за приписами частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” у разі порушення основного зобов’язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов’язань, вимога про виконання порушеного зобов’язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабунету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Встановлено, що позивачем заперечується факт отримання від АТ КБ “ПриватБанк” відповідної письмової вимоги про усунення порушення .

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В свою чергу відповідач у відзиві на позовну заяву наполягав на тому, що банком приватному нотаріусу було надано всі відомості і документи необхідні для вчинення нотаріальних дій. При цьому, відповідачем до матеріалів справи не долучено будь-яких доказів, які б підтверджували факт направлення письмової вимоги про усунення порушення на адресу позивача, квитанція або касовий чек, опис вкладення, копія конверту тощо і доказів, що така вимога іпотекодержателя отримана іпотекодавцем.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) вказано, що приписи частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” спрямовані на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем АТ КБ “ПриватБанк” не було дотримано вимог частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Натомість під час розгляду справи відповідачем не надано доказів направлення позивачу та отримання ним листів, які містять вимоги про усунення порушень.

Матеріали справи не містять відповідного листа та повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність доказів направлення та отримання іпотекодавцем вимоги банку про усунення порушень та попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України “Про іпотеку”, й, відповідно, про недотримання банком процедури, передбаченої законодавством, для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ “ПриватБанк” про те, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено не у примусовому порядку, а позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки за рішенням іпотекодержателя, – суд апеляційної інстанції не приймає до уваги як безпідставні.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України “Про заставу” та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України “Про іпотеку”, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами –резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження? № 11-474апп19) обмеження, встановлені Законом України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Наявні в матеріалах справи дані свідчать про те, що предмет іпотеки (домоволодіння), на яке звернуто стягнення має загальну площу 214,7 кв.м. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача іншого місця проживання, наявності в позивача у власності іншого житла, яке використовується останнім, як постійне місце проживання. Відтак, на нерухоме майно (предмет іпотеки) не може бути звернуте стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за банком, як забезпечення виконання умов кредитного договору № DNHLGK00000526.

За таких обставин, у державного реєстратора (приватного нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на домоволодіння за АТ КБ “ПриватБанк” на підставі Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”, дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення, а також внаслідок неподання банком документів передбачених пунктом 61 цього Порядку № 1127.

Згідно статті 37 Закону України “Про іпотеку” рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Посилання відповідача на те, що позивач ОСОБА_1 надавав нотаріальну згоду на задоволення вимог АТ КБ “ПриватБанк” – іпотекодержателя відповідно до статей 36-38 Закону України “Про іпотеку”, а саме надавав згоду на перереєстрацію земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка є складовою частиною предмета іпотеки по договору № DNHLGK00000526, – суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки така заява не спростовує обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що відповідачем АТ КБ “ПриватБанк” не було дотримано вимог частини першої статті 35 Закону України “Про іпотеку” щодо належного надсилання іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, що унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що така нотаріальна згода іпотекодавця була надана ОСОБА_1 15 серпня 2019 року, тобто після державної реєстрації права власності на спірне домоволодіння за АТ КБ “ПриватБанк”, яка була здійснена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. 08 грудня 2016 року.

Щодо застосування строку позовної давності.

Представником відповідача у суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування до вимог позивача строків позовної давності, оскільки про перехід права власності на користь АТ КБ “ПриватБанк” на предмет іпотеки позивачу ОСОБА_1 достеменно було відомо у 2017 році, так як після державної реєстрації, між сторонами був укладений договір оренди домоволодіння та мається акт здачі-приймання майна від 20 липня 2017 року (а.с.46-50).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України)

Згідно статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Входячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Також Верховний Суд у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17 зазначив, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

З наданих відповідачем суду письмових доказів, встановлено, що 20 липня 2017 року між ПАТ КБ “ПриватБанк”, як орендодавець, та ОСОБА_1 , як орендар уклали договір оренди житлового будинку, згідно до умов пункту 1.1 в порядку та на умовах визначених договором, орендодавець зобов`язався передати орендареві, а орендар зобов`язався прийняти у тимчасове користування (оренду) житловий будинок за плату та на обумовлений строк на проживання. Згідно пункту 1.2 житловий будинок, який передається в оренду за договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 214,70 кв.м. і належить орендодавцеві на підставі права власності. Згідно пункту 5.2 договору об`єкт нерухомості вважається фактично переданим орендареві з моменту підписання акту здачі-приймання.

20 липня 2017 року між ПАТ КБ “ПриватБанк”, як орендодавцем, та ОСОБА_1 , як орендарем, було підписано Додаток № 1 до договору оренди – акт здачі -приймання до договору оренди житлового будинку (а.с.53).

Таким чином, виходячи зі змісту договору оренди, в якому міститься чітке посилання, що об`єкт нерухомості належить орендодавцеві на підставі права власності, позивач як орендар був обізнаний, що власником домоволодіння на дату укладання договору оренди є банк, а тому починаючи з 21 липня 2017 року протягом 3 років (строків загальної позовної давності) мав право звернутися за судовим захистом свого суб`єктивного права власності на нерухоме майно у разі його порушення, проте з позовом звернувся у жовтні 2022 року.

При цьому, вирішуючи питання щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_1 строків позовної давності, суд першої інстанції правильно враховував, що відповідно до пункту 12 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (Covid-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжується на строк дії такого карантину (Розділ доповнено пунктом 12 згідно із Законом № 540-ІХ від 30 березня 2020 року).

Карантин в Україні продовжено до 30 квітня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423, якою внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09 грудня 2020 року № 1236.

Отже, враховуючи те, що строк позовної давності продовжено на строк дії карантину, то наслідки спливу строку позовної давності судом першої інстанції вірно не застосовано.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки наданих сторонами доказів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, повно і правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, суд, –

                                                           П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк”– залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2022 року– залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 квітня 2023 року.

Судді: