ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2242/23 Справа № 199/5111/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді-доповідача Космачевської Т.В., 
суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубовенко Андрій Вікторович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року в цивільній справі номер 199/5111/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення авансу,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення авансу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21.02.2022 року, маючи намір придбати у власність земельну ділянку, розташовану на території СТ «Восход» №101 у м. Самарівка Ювілейної с/р, позивачка в простій письмовій формі уклала із відповідачкою попередній договір купівлі-продажу, в якому визначено в п. 6.1 договору строк укладення договору - до 21.04.2022 року, основний договір укладений не був, оскільки відповідачка ухиляється від його підписання та нотаріального посвідчення, на вимоги позивачки відповідачка не реагує.
Просила суд стягнути з відповідачки аванс, сплачений в розмірі 1000,00 доларів США, що станом на день подання позовної заяви становить 29254,90 грн.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 36560,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 992,40 грн та оплатою витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.
Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дубовенко А.В., подала апеляційну скаргу, просила скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року та ухвалити нове, яким в позові відмовити у повному обсязі.
Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини через військову агресію РФ проти України, що стало підставою для введення воєнного стану. З 24 лютого 2022 року ДП «НАІС» тимчасово призупинило роботу Єдиних та Державних реєстрів, які знаходяться у підпорядкуванні Міністерства юстиції України. Також було тимчасово призупинено функціонування Державного земельного кадастру.
18 серпня 2022 року у зв`язку з отриманням необхідної технічної документації після відновлення роботи реєстру ДЗК відповідачка звернулась до ОСОБА_2 із заявою з проханням з`явитися до нотаріальної контори, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка до нотаріальної контори не з`явилась. 
Таким чином, вона не виконала свого зобов`язання за попереднім договором від 21 лютого 2022 року та в односторонньому порядку від виконання зобов`язань за договором відмовилась.
Судом необґрунтовано встановлено, що позивачкою передано відповідачці грошові кошти в сумі 1000,00 доларів США, оскільки в позовній заяві та укладеному попередньому договорі від 21 лютого 2022 року сума визначена сторонами в розмірі 28000,00 грн, що є еквівалентом 1000,00 доларів США.
Підставою заперечень відповідача є необхідність виконання п.п. 1.1. договору від 21 лютого 2022 року укладеного між сторонами з урахуванням п.п. 7.1. договору, який не оспорювався сторонами.
Вважає, що судом безпідставно встановлено доведеність понесених витрат на правову допомогу. Довідка адвоката про отримання грошових коштів в якості оплати на професійну правничу допомогу не є належним та допустимим доказом витрат понесених відповідачем.
Від позивачки ОСОБА_2 відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю – доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 21 лютого 2022 року між сторонами в простій письмовій формі укладений договір, відповідно до якого сторони взяли зобов`язання в майбутньому в обумовлений в п. 6.1 цього договору строк укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах та в порядку, визначених цим договором. Нерухомим майном є земельна ділянка площею 0,06 га, розташована на території ТОВ «Восход» №101 Ювілейної селищної ради народних депутатів, передану для садівництва, яка належить спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ДП №030176, виданого 01.06.1998 року на підставі рішення виконкому Ювілейної селищної ради народних депутатів від 19.11.1997 року №107, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №3007 (а.с. 6-7, 33-36).
Відповідно до розписки від 21.02.2022 року ОСОБА_1 отримала 1000,00 доларів США в рахунок майбутньої продажі земельної ділянки, яка знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 5). 
До матеріалів справи долучено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 43-47). 
13 липня 2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Карлаш І.А. укладено договір про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу шляхом складання позовної заяви про стягнення авансу, гонорар адвоката складає 4000,00 грн (а.с. 8-8зв.).
З акту приймання-передачі правової допомоги від 13 липня 2022 року сторони підтвердили повне та належним чином виконання умов договору (а.с. 9).
Згідно з квитанцією №1 від 13 липня 2022 року ОСОБА_2 сплатила 4000,00 грн в якості оплати гонорару адвоката за надання правової допомоги (а.с. 10).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.
З вказаними висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Нормами права договір купівлі-продажу нерухомого майна – земельної ділянки має бути укладений в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 657 ЦК України).
Судом встановлено, що попередній договір від 21 лютого 2022 року укладений в простій письмовій формі, нотаріально не посвідчений.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума грошових коштів за своєю правовою природою є авансом, підлягає поверненню особі, яка їх сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору, тому посилання відповідачки на те, що саме з вини позивачки не укладений основний договір, а тому вона втратила право вимагати повернення коштів, є безпідставними. 
Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові (постанова від 04.08.2021 р. у справі №640/17086/18 (провадження №61-1015св20). 
З приводу доводів апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Судом першої інстанції встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката в цій справі є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність фактичного понесення вказаних витрат позивачкою.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2022 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: