Номер провадження: 22-ц/813/1804/23 
Справа № 502/386/18
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. 
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення, на рішення Кілійського районного суду Одеської області, ухвалене під головуванням судді Балан М.В. 23 жовтня 2019 року у м. Кілія Одеської області, -

встановила:

У березні 2018 року Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) звернулася до суду з позовом, в якому просила виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ВЧ НОМЕР_1 посилалася на те, що у 2003 році військовослужбовець ОСОБА_1 та члени його сім`ї - дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 вселилися у службову двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Наказом начальника Ізмаїльського прикордонного загону від 15 вересня 2008 року № 125-ос ОСОБА_1 був виключений із списків загону та вибув для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 з 16 вересня 2008 року. В подальшому, ОСОБА_1 був переведений до військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 20 серпня 2015 року № 334-ос ОСОБА_1 було звільнено в запас Збройних Сил України.
Позивач зазначав, що житловим законодавством передбачено вичерпний перелік підстав, згідно з якими громадян не може бути виселено із службових жилих приміщень без надання іншого житлового приміщення. На відповідачів жодна з підстав, передбачена законом не поширюється. Добровільно виселятися із службового приміщення відповідачі відмовляються. У зв`язку із цим, ВЧ НОМЕР_1 просила позов задовольнити.
Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року позов ВЧ НОМЕР_1 було задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1 без надання житлового приміщення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі займають службове житлове приміщення ВЧ НОМЕР_1 без законних на те підстав, добровільно виселятися відмовляються.
Вказане судове рішення було оскаржено у апеляційному порядку ОСОБА_1 .
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Скарга обґрунтована тим, що судом не взято до уваги клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, також відповідач зазначив, що позивач не надав відомості про право власності на спірну житлову площу, не надав жодних підтверджень про визнання ордеру недійсним, не надав підтверджень, що відповідач не проживав протягом шести місяців за вказаною адресою, крім того судом не враховано, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як 10 років, не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення.
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач не звертався до суду з вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Постанова суду апеляційної інстанції була оскаржена у касаційному порядку Військовою частиною НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Верховного Суду від 21 вересня 2021 року касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 було задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції Верховний Суд виходив з того, що судом не з`ясовано наявності у спірного житлового приміщення статусу службового, а також чи забезпечувався ОСОБА_1 та члени його сім`ї при переїзді у іншу місцевість службовим житлом. Крім того не було з`ясовано, чи має ОСОБА_1 пільги передбачені п. 2 ч. 1 ст. 125 ЖК УРСР, оскільки він має вислугу, як військовослужбовець більше ніж 20 років. 
Сторони про розгляд справи на 04 квітня 2023 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.
Заяв, клопотань від сторін по справі на адресу Одеського апеляційного суду не надходило.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 11 грудня 2003 року ОСОБА_1 отримав ордер № 24 на право зайняття житлової площі в будинку для малосімейних із сім`єю у складі трьох осіб, а саме - двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .
ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру як військовослужбовець, тобто як особа, яка відноситься до категорії громадян, яким житлове приміщення надається у зв`язку із характером служби. Ордер, на підставі якого відбулося вселення у спірну квартиру, недійсним не визнавався.
З витягу із наказу начальника Ізмаїльського прикордонного загону від 15 вересня 2008 року № 125-ос встановлено, що старшого офіцера (з організації діяльності інспекторів прикордонної служби) відділу прикордонної служби штабу майора ОСОБА_1 з 16 вересня 2008 року було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення як такого, що вибуває до ІНФОРМАЦІЯ_10 для подальшого проходження служби.
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 20 серпня 2015 року № 334-ос майора ОСОБА_1 , П-003185 старшого офіцера відділу оборонної, мобілізаційної роботи та організації антитерористичних заходів штабу, звільнено в запас Збройних Сил України наказом начальника Південного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 22 липня 2015 року № 315-ос на підставі пункту «и» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) без надання права носіння військової форми одягу, з 20 серпня 2015 року.
Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).
Згідно частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частиною першою статті 118 Житлового кодексу УРСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Статтею 121 ЖК УРСР визначено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК УРСР).
У відповідності до статті 123 ЖК УРСР, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема, цим Кодексом та іншими актами законодавства. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Згідно статті 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років (пункт 2 частини першої статті 125 ЖК УРСР).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Відповідно до пункту 7 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями.
Службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в даному або іншому населеному пункті). Члени сім`ї військовослужбовця дають письмову згоду на проживання в службовому житловому приміщенні (пункт 14 Порядку).
Згідно з пунктом 19 Порядку, у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.
Розглядаючи справи щодо виселення осіб зі службових житлових приміщень, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установлених обставин та на підставі вимог закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення у зв`язку із переміщенням по службі, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
З наявного у матеріалах справи витягу з наказу начальника Могилів-Подільського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України м. Могилів-Подільський №334-ос від 20 серпня 2015 року вбачається, що на момент звільнення загальна військова вислуга ОСОБА_1 становить 24 роки (т.1 а.с. 7).
Таким чином, судом першої інстанції не було враховано, що відповідач не підлягав виселенню із спірного житлового приміщення, оскільки має вислугу як військовослужбовець, стаж якої становить більше ніж 20 років (пункт 2 частини першої статті 125 ЖК Української РСР).
Як вже вказувалось вище, ОСОБА_1 отримав ордер № 24 на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , на підставі рішення житлово-побутової комісії ВЧ НОМЕР_1 від 11 грудня 2003 року.
Вказані рішення та службовий ордер не скасовувались, недійсними у встановленому законом порядку не визнавались. Таким чином, законність набуття ОСОБА_1 та членами його сім`ї права на спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не спростовано.
Доказів того, що на момент подання позову про виселення та на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій ОСОБА_1 та члени його сім`ї: дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 мали інше житло, матеріали справи не містять.
Також колегія суддів враховує, що квартира, у яку вселились відповідачі, має статус службового житла, що підтверджується наступним.
Згідно ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.
Згідно ч. 3,4 ст. 28 Закону України «Про державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року № 661-1V, Державна прикордонна служба України має службові приміщення та інші споруди, об`єкти охорони здоров`я, навчального, науково-дослідного, господарського та соціально-культурного призначення, службовий житловий фонд.
Майно, закріплене за центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, органами Державної прикордонної служби України, її навчальними закладами, установами та організаціями, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Відповідно до наказу МВС від 14 липня 2015 року № 857 Про затвердження Переліку закритих військових містечок Державної прикордонної служби України, за Військовою частиною НОМЕР_1 по Одеській області в Кілійському районі закріплене військове містечко у АДРЕСА_8.
Тому, спірне майно належить Військовій частині НОМЕР_1 на праві оперативного управління, і зазначене у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач не є власником житлового будинку та не має право на звернення до суду із даним позовом.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у наступних місцях та у наступні періоди:
- з 2003 по 2008 роки у В/ч НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 );
- з 2008 по 2009 роки у В/ч НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 );
- з 2009 по 2011 роки у В/ч НОМЕР_5 ( АДРЕСА_5 ;
- з 2011 по 2015 роки у В/ч НОМЕР_3 ( АДРЕСА_6 .
- з 18 травня 2020 року по теперішній час у В/ч НОМЕР_6 ( АДРЕСА_7 ).
У відповідь на адвокатський запит ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлено, що ОСОБА_1 під час проходження служби у В/ч НОМЕР_4 з 17 вересня 2008 року по 07 вересня 2009 року службовою, постійною житловою площею не забезпечувався (т.1 а.с.211).
ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомлено, що ОСОБА_1 під час проходження служби у В/ч НОМЕР_5 з 08 вересня 2009 року по 28 листопада 2011 року житловою площею не забезпечувався (т.1 а.с.209).

ІНФОРМАЦІЯ_7 повідомлено, що ОСОБА_1 під час проходження служби з 30 листопада 2011 року по 20 серпня 2015 року житловою площею не забезпечувався (т.1 а.с.206).
Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї при переїзді у іншу місцевість службовим житлом не забезпечувались. Також відсутні докази того, що під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку, та значився у списках осіб, що потребують отримання службових житлових приміщень.
Згідно довідки Голови об`єднаної житлової комісії військових частин НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 від 15 жовтня 2022 року №5891 вбачається, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_6 АДРЕСА_7 з 18 вересня 2020 року по теперішній час на квартирному обліку військовослужбовців об`єднаної житлової комісії військових частин НОМЕР_10 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 не перебуває. Постійним або службовим житлом фондів Міністерства Оборони України не забезпечувався (т. 2 а.с. 133). 
При таких обставинах колегія суддів, встановивши наявність визначених статтею 125 ЖК УРСР виключень можливості виселення осіб зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, врахувавши надзвичайну тривалість зв`язка відповідачів зі спірним приміщенням як єдиним їх житлом, оцінивши в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, а також те, що ОСОБА_1 продовжує перебувати на службі у Збройних Силах України, доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки позовна давність до вимог за негаторним позовом (усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення) не застосовується, оскільки правопорушення  є таким, що триває у часі, а тому допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Відповідний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, невірно застосував норми матеріального права що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України. 
Крім того, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 23 жовтня 2019 року - скасувати, постановити нове судове рішення.
У задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення - відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_12 ) судові витрати у справі в сумі 1057,20 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 04 травня 2023 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе