П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
         
14 червня 2023 року                                                                                     м. Київ
                                                                                                  
Справа №752/21708/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/4476/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                 судді-доповідача:      Соколової В.В.
суддів:                                    Нежури В.А., Поліщук Н.В.
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхової виплати за договором добровільного медичного страхування,
 
В С Т А Н О В И В
 
У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором добровільного медичного страхування № 23/35.243-2021/1.1.2. від 21 січня 2021 року у розмірі  149871, 23 грн, з яких: 50000,00 грн - сума страхової виплати, 99000,00 грн - пеня,  271,23 грн - 3% річних , 600,00 грн - інфляційні втрати, та моральну  шкоду у розмірі 10000,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 січня 2021 року між позивачем та АТ «СК «Країна» укладено договір добровільного медичного страхування №23/35.243-2021/1.1.2. в електронній формі, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов`язаних із здоров`ям. Згідно з умовами договору та Додатку 1 до нього розмір страхової виплати становить 125000,00 грн, (75000,00 грн - класичне ДМС, 50000,00 грн - COVID-19).
24 липня 2021 року ПЛР-тестом у позивача було виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19.
З 25 липня 2021 року по 09 серпня 2021 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в універсальній клініці «Оберіг» у зв`язку із важким перебігом захворювання.
02 серпня 2021 року у зв`язку із зазначеним, відповідно до умов договору добровільного медичного страхування № 23/35.243-2021/1.1.2. від 21 січня 2021 року дружиною позивача було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку, а 11 серпня 2021 року особисто позивачем подано заяву щодо здійснення страхової виплати.
Однак, 28 серпня 2021 року позивач отримав відмову у виплаті страхової виплати у зв`язку із пропущенням строків повідомлення страховика про настання страхового випадку.
07 вересня 2021 року позивачем було направлено претензію страховику, відповіді на яку він так і не отримав.
Тому, вважав, що відмова страхової компанії є неправомірною, оскільки несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а буде такою підставою лише в тому випадку, коли несвоєчасне повідомлення позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, що порушує його права, через що він змушений звернутись до суду.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхової виплати за договором добровільного медичного страхування - відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано жодних належних та достатніх доказів поважності причин несвоєчасного повідомлення ним або членами його сім`ї про страховий випадок. Поряд з цим, саме на позивача умовами договору, як на страхувальника, покладено такий обов`язок, в тому числі обов`язок виконання ними вимог передбачених п.п. 14.2.3.15.1. договору.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції вважав, що  відсутні підстави для застосування правового висновку Верховного Суду по справі №362/686/17 (провадження № 61-12240св19), а тому не знайшов підстав для задоволення вимог щодо стягнення 50000,00 грн страхової виплати.
Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхової виплати свідчить про відсутність підстав і для задоволення похідних вимог позивача про стягнення на його користь зі страхової компанії пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а також моральної шкоди.
 
Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що потягло застосування закону, який не підлягав застосуванню.
Представник позивача зазначає, що судом першої інстанції були вірно встановлені обставини справи в частині того, що між сторонами виникли правові відносини у сфері добровільного страхування на підставі договору добровільного медичного страхування  та те, що настав страховий випадок, але невірно витлумачено та застосовано норми права, що регулюють питання відмови від здійснення страхової виплати.
Представник позивача вказує на те, що несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика  про настання страхового випадку  не може вважатися правомірною підставою для відмови у здійсненні страхової виплати, позаяк страховик не був позбавлений можливості дізнатися чи була подія страховим випадком , оскільки у володінні страховика перебувають документи щодо здійснення лікування особи, яка подала апеляційну скаргу, що були надані страховиком у відзиві на позовну заяву.
Також вказує на те, що страховий випадок настав внаслідок отримання страхувальником медичних послуг у зв`язку із захворюванням на гостре респіраторне захворювання COVID-19, тобто страховий випадок настав лише 25 липня 2021 року, а перебіг 48-годинного строку, встановленого договором, для повідомлення страхувальником страховика про настання страхового випадку розпочався 26 липня 2022 року. Однак, з 26 липня 2021 року позивач вже перебував у стані середньої тяжкості, а тому об`єктивно не міг повідомити страховика про настання страхового випадку. За таких обставин, судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи щодо поважності пропуску строку повідомлення про настання страхового випадку.
Також представник позивача вказує на те, що страховик зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми та моральну шкоду.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача  - ОСОБА_2 вказує на те, що у позовній заяві не міститься обгрунтування поважності причин пропуску 48- годинного строку для повідомлення Страховика про настання страхового випадку, лише вказується на власну думку позивача щодо цієї обставини - суб`єктивні відчуття самого позивача від тодішнього захворювання. Разом із цим, до позовної заяви не додається належних та допустимих доказів поважності причин пропуску зазначеного строку, які б вказували на достовірні дані про неможливість позивача особисто або через своїх родичів повідомити відповідача про настання страхового випадку. З огляду на зазначене та з урахуванням медичних відомостей, які містяться в матеріалах справи, у позивача не було об`єктивних перешкод для своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку.
Таким чином, суд першої інстанціїв оскаржуваному рішенні, вірно зауважив на те, що позивач не повідомив страховика про настання страхового випадку протягом 48- годинного строку з моменту звернення до закладу охорони здоров`я (25.07.2021 року), та керуючись ст. 26 Закону України «Про страхування», п. 17.1.4 Договору страхування АТ «СК «Країна» прийняв правомірне рішення про відмову у здійсненні страхової виплати.
Також представник відповідача не погоджується з доводами позивача про стягнення нарахованої позивачем пені - 99000,00 грн, інфляційних втрат - 600,00 грн, 3 % річних - 271,23 грн, оскільки дані вимоги є необгрунтованими, так як відмова у здійсненні страхової виплати за заявленим страховим випадком є правомірною, грунтується на вимогах чинного законодавства України та умов Договору страхування, підстави для перегляду даного рішення відсутні, а тому прострочення грошового зобов`язання не відбулося.
Щодо вимоги позивача про стягнення з АТ «СК «Країни» відшкодування моральної шкоди, у розмірі 10000,00 грн, представник відповідача вказує на те, що дана вимога ні в який спосіб не відповідає вимогам Закону України «Про страхування», ЦК України, та умовам укладеного між сторонами договору страхування, тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити.
На підставі викладеного, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
 
У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
По суті спірних правовідносин апеляційним судом встановлено, що 21 січня 2021 року між сторонами укладено договір добровільного медичного страхування №23/35.243-2021/1.1.2. в електронній формі, предметом якого є страхування майнових інтересів, пов`язаних із здоров`ям. Згідно з умовами договору та Додатку 1 до нього розмір страхової виплати становить 125000,00 грн, (75 000,00 грн - класичне ДМС, 50000,00 грн - COVID-19) /а.с. 14-30/.
У цьому договорі сторони погодили, що відповідно до п. 14.2.3 застрахована особа зобов`язана у разі самостійного звернення до Закладу охорони здоров'я з приводу страхового випадку, при першій наявній можливості негайно, але не пізніше 48 годин з моменту звернення до закладу охорони здоров`я або госпіталізації, повідомити страховика за телефоном 890 (безкоштовний з мобільних операторів України). Якщо застрахована особане має можливості повідомити страховика про страховий випадок з об`єктивних причин (перебування у стані непритомності, амнезії тощо) обов`язково після припинення цих обставин повідомити страховика про такий випадок.
При настанні страхового випадку негайно, але не пізніше 48 годин, страхувальник має зателефонувати до «Центру інформаційної підтримки клієнтів» страховика за вказаним номером телефонуабо для одержання всієї необхідної інформації з надання медичних послуг. Таке звернення від імені застрахованої особи може бути здійснено страхувальником, членами сім`ї застрахованої особи, її опікунами, піклувальниками або іншими особами (в залежності від стану здоров`я застрахованої особи). В такому випадку, застрахована особа безкоштовно, в межах ліміту відповідальності отримує необхідні медичні послуги, передбачені додатком 1 до цього договору, включаючи медикаменти. Всі розрахунки з приводу наданої застрахованій особідопомоги страховик проводить із закладом охорони здоров'я (п. 15.1. договору).
Несвоєчасне повідомлення страхувальником (застрахованою особою) страховика про страховий випадок без поважних на це причин є підставою для відмови у страховій виплаті (під. 17.1.4. п. 17.1. договору).
 
24 липня 2021 року ПЛР-тестом у позивача було виявлено інфікування вірусом SARS-CoV-2 та постановлено діагноз гостре респіраторне захворювання COVID-19.
З 25 липня 2021 року по 09 серпня 2021 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в універсальній клініці «Оберіг».
02 серпня 2021 року дружиною позивача було повідомлено страхову компанію про настання страхового випадку, а 11серпня 2021 року позивачем подано заяву щодо здійснення страхової виплати /а.с. 33/.
Відповідач листом вих. 18273 від 28 серпня 2021 року відмовив у виплаті страхової виплати, у зв`язку із пропущенням позивачем строків повідомлення страховика про настання страхового випадку /а.с. 37/.
07 вересня 2021 року позивачем направлено претензію страховику /а.с. 38-40/.
Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказував на те, що відмова страхової компанії є неправомірною, оскільки несвоєчасне повідомлення страховика про настання страхового випадку саме по собі не може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а буде такою підставою лише в тому випадку, коли несвоєчасне повідомлення позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком, що порушує його права.
 
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Згідно із ч. 6 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від  14  листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, від  21  березня 2018 року у справі №760/14438/15-ц, від  06  лютого 2019 року у справі № 554/5323/14, від 19 червня 2019  року у справі № 643/17966/14-ц та Об'єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від  19  березня 2021 року у справі №904/2073/19.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне           страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Статтею 16 Закону України «Про страхування» визначено, що договір           страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно зі ст.20 Закону України «Про страхування» страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника.
Підстави для відмови страховика у здійсненні страхової виплати або страхового відшкодування встановлені ст. 991 ЦК України та ст. 26 Закону України «Про страхування», згідно з якими страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов'язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов'язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров'я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об'єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.
Згідно з ч.2 ст. 26 Закону України «Про страхування» та ч. 2 ст. 991 ЦК України договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.
Отже, страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою можуть самостійно визначати предмет договору страхування, права та обов'язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 6 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
 
З наведених вище обставин справи вбачається, щопідставою для відмови у виплаті страхового відшкодування було несвоєчасне повідомлення страхувальником страхової компанії про настання страхового випадку.
Так, у підпункті 17.1.4. п. 17.1. наявного у матеріалах справи договору страхування, сторони справи з урахуванням принципу свободи договору вільно, на власний розсуд визначили право страховика відмовити у виплаті страхового відшкодування відповідно до умов, передбачених розділом 17, зокрема: з підстав несвоєчасне повідомлення страхувальником (застрахованою особою) страховика про страховий випадок без поважних на це причин.
Також у вказаному договорі сторони погодили у відповідності до п. 14.2.3 застрахована особа зобов`язана у разі самостійного звернення до закладу охорони здоров`я з приводу страхового випадку, при першій наявній можливості негайно, але не пізніше 48 годин з моменту звернення до закладу охорони здоров`я або госпіталізації, повідомити страховика за телефоном 890. Якщо застрахована особа не має можливості повідомити страховика про страховий випадок з об`єктивних причин (перебування у стані непритомності, амнезії тощо) обов`язково після припинення цих обставин повідомити страховика про такий випадок.
При настанні страхового випадку негайно, але не пізніше 48 годин, страхувальник має зателефонувати до «Центру інформаційної підтримки клієнтів» страховика або для одержання всієї необхідної інформації з надання медичних послуг. Таке звернення від імені застрахованої особиможе бути здійснено страхувальником, членами сім`ї застрахованої особи, її опікунами, піклувальниками або іншими особами (в залежності від стану здоров`я застрахованої особи). В такому випадку, застрахована особа безкоштовно, в межах ліміту відповідальності отримує необхідні медичні послуги, передбачені додатком 1 до цього договору, включаючи медикаменти. Всі розрахунки з приводу наданої застрахованій особідопомоги страховик проводить із закладом охорони здоров`я (п. 15.1. договору).
Тобто у цьому випадку сторони правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 травня 2022 року у справі № 643/11629/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 752/3512/19,                         від 31 липня 2019 року у справі №  404/2470/17, від  17  жовтня 2018  року у справі № 711/4458/16-ц, від  03  листопада 2021 року у справі №  757/39725/19-ц у подібних правовідносинах.
Водночас, вказаний договір добровільного медичного страхування №23/35.243-2021/1.1.2. від 21 січня 2021 року, укладений між сторонами,не містить положень про те, що відмова у виплаті страхового відшкодування можлива лише в тому разі, якщо таке порушення страхувальником положень договору перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком.
Дійсність договору добровільного медичного страхування №23/35.243-2021/1.1.2. від 21 січня 2021 року сторонами не оспорювалась.
Отже, у даній справі підставою для здійснення страхового відшкодування є настання страхового випадку, тобто факт отримання страхувальником/застрахованою особою в закладах охорони здоров'я передбачених цим договором або погоджених зі страховиком, медичних або інших послуг, у межах переліку та обсягах, передбачених цим Договором, а також отримання необхідних медикаментів та матеріалів, що призначені лікуючим лікарем , з приводу гострого захворювання, та (або) загострення хронічного захворювання, та (або) нещасного випадку згідно з умовами програми страхування, зазначеної у Додатку 1, що є невід'ємною частиною цього договору, та відсутність підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування відповідно до розділу 17 договору страхування.
Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 (страхувальник) не виконав вимоги укладеного між сторонами договору добровільного медичного страхування, а саме підпункт 14.2.3, пункт 15.1., то відповідно до підпункту 17.1.4. п. 17.1. розділу 17 договору страхування, без підтвердження наявності поважних причин, дії відповідача щодо відмови у здійсненні страхової виплати узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 991 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про страхування».
Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач з поважних причин не зміг повідомити відповідача про настання страхового випадку, оскільки з 26 липня 2021 року позивач вже перебував у стані середньої тяжкості, а тому об`єктивно не міг повідомити страховика про настання страхового випадку,  суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки позивачем не було додано належних та допустимих доказів поважності причин пропуску зазначеного строку, які б вказували на достовірні дані про неможливість позивача особисто або через своїх родичів повідомити відповідача про настання страхового випадку. Крім того, відповідно до положень п. 15.1. договорупри настанні страхового випадку звернення від імені застрахованої особиможе бути здійснено членами сім`ї застрахованої особи, однак дружина позивача звернулась до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку лише 02 серпня 2023 року, при цьому також не вказавши поважних причин пропуску строку звернення до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку.
Відмова у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхової виплати свідчить про відсутність підстав і для задоволення похідних вимог позивача про стягнення на його користь зі страхової компанії пені, інфляційних втрат та 3 % річних, а також моральної шкоди.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин, застосував закон що їх регулює, врахував висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, та дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної про невірне витлумачення та застосування судом першої інстанції норм права, що регулюють питання відмови від здійснення страхової виплати, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки в даному випадку сторони уклавши договір добровільного медичного страхування  правомірно та без порушень імперативних положень актів цивільного законодавства, самостійно врегулювали свої відносини на власний розсуд, створивши обов`язкове для обох сторін правило поведінки у спірних правовідносинах. Договір добровільного медичного страхування не містить положень про те, що відмова у виплаті страхового відшкодування можлива лише в тому разі, якщо таке порушення страхувальником положень договору перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. А тому, судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права, які регулюють вказані правовідносини та ухвалено законне рішення.
 
Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що понесені позивачем судові витрати на цій стадії розгляду справи компенсації не підлягають.  
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
 
П О С Т А Н О В И В
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач:                                                                             В.В. Соколова
 
Судді:                                                                                                 В.А. Нежура
 
                                                                                                            Н.В. Поліщук