Справа № 444/3205/20                                Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/3307/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Салати Я.І.
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника П`ятої львівської державної нотаріальної контори – Зубашевського Назарія Петровича та ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи – державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Каменцева Марія Олегівна, приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , треті особи – державний нотаріус П`ятої львівської державної нотаріальної контори Каменцева Марія Олегівна, приватний нотаріус Волинська Людмила Василівна, про визнання заповіту недійсним.
Позовні вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 .
На день смерті ОСОБА_5 на праві власності володів наступним майном:
нежитлове приміщення, загальною площею 16,6 м.кв., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
квартира АДРЕСА_2 ;
гараж № НОМЕР_1 у Гаражно-будівельному кооперативі «Сокіл» по вул.Єрошенка,19 у м. Львові;
транспортний засіб «ВАЗ2106» №куз. НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 .
У встановленому порядку 12 жовтня 2020 року він звернувся до П`ятої львівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак листом від 05 листопада 2020 року нотаріальна контора повідомила йому, що згідно спадкової справи №442/2020, заведеної після смерті ОСОБА_5 , останній у день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_1 .
Позивач вважав, що заповіт від 04 травня 2020 року був складений в умовах коли батько не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через постійний психічний розлад здоров`я.
З 2016 року стан здоров`я батька суттєво погіршився, через що він двічі возив батька до Львівського обласного госпіталю ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи у м. Винники.
Батькові поставили важкий онкологічний діагноз, після чого, ще неодноразово консультували невропатологи та психіатри. 
Дійшло до того, що батько намагався вийти на вулицю через вікно, останній не пам`ятав ні день тижня, не мав розуміння пір року, не впізнавав людей, які його оточували.
Наступне загострення психічного здоров`я батька сталось у березні 2017 року і він змушений був відвезти його до психіатричного закладу, який знаходиться на АДРЕСА_3 .
На початку літа 2018 року він повторно відвіз батька до психіатричного закладу для надання невідкладної психіатричної допомоги.
У 2019-2020 роках стан здоров`я батька погіршився через урологічні проблеми у зв`язку з чим лікувався у 5 –тій клінічній лікарні м. Львова.
У 2020 році батько повідомив йому, що до нього приходить ОСОБА_6 і купує продукти та ліки.
Вже пізніше він дізнався, що ОСОБА_1 за декілька годин до смерті батька, маючи попередній досвід у привласненні жила немічних та хворих людей, викликав на квартиру нотаріуса і з допомогою підставних осіб посвідчили оспорюваний заповіт.
Позивач вважав, що на момент укладення заповіту волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало його внутрішні волі.
З врахуванням зазначених обставин, позивач просив визнати недійним заповіт ОСОБА_5 , складеного 04 травня 2020 року та посвідченого приватним нотаріусом Волинською Людмилою Василівною 04 травня 2020 року.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2022 року позов задоволено.
Визнано недійсним заповіт ОСОБА_5 , складений 04 травня 2020 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Людмилою Василівною 04 травня 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в розмірі 83 542 гривень, з яких: 50 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 33 542,60 гривень витрат на проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.
Рішення суду оскаржили представник П`ятої львівської державної нотаріальної контори – Зубашевський Назарій Петрович та ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі представник П`ятої львівської державної нотаріальної контори – Зубашевський Назарій Петрович покликається на те, що суд обґрунтував своє рішення на підставі показань свідків: позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , дільничого інспектором поліції Новіцького Сергія Антоновича, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , натомість безпідставно відкинув як необґрунтовані показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Суд прийняв до уваги дані медичної карти амбулаторного хворого № 9168 на ім`я ОСОБА_5 з поліклінічного відділення КНП ЛОР «Львівська обласні клінічна психіатрична лікарня» щодо оглядів лікарем-психіатром в указаній медичній установі 21 березня 2017 та 13 червня 2018 року, проте виставлений там діагноз повною мірою не співпадає із діагнозом, виставленим відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №264 від 01 липня 2022 року, проведеної Львівською філією судово-психіатричних експертиз ДУ «ІПСПЕМНМОЗУ».
Згідно мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, «комісією експертів зроблено категоричний висновок про те, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення заповіту від 04 травня 2020 року страждав на тяжке психічне захворювання - недоумство у формі органічної деменції, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Зазначений висновок суд оцінив як обґрунтований, чіткий та однозначний, який не містить суперечливих заключень і дає ствердні, повні відповіді на усі питання, поставлені судом перед експертизою. 
У той же час судом безпідставно було відхилено його клопотання про допит експерта та необхідності проведення повторної посмертної судово-психіатричної допомоги.
На думку представника П`ятої львівської державної нотаріальної контори матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про повну недієздатність ОСОБА_5 на момент складання заповіту – 04 травня 2020 року.
Просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд обґрунтовував свої висновки показаннями медика ОСОБА_7 і що така регулярно спілкувалася з ОСОБА_5 , проте ОСОБА_7 , як встановлено, востаннє бачила ОСОБА_5 у листопаді 2019 року. 
Аналогічно прийнято до уваги показання ОСОБА_12 , яка спілкувалася з колишнім чоловіком у телефонному режимі ще в грудні 2019 року.
Зазначав, що ОСОБА_5 не спостерігався регулярно лікарями психіатрами за життя, у медичній документації відсутні дані які б давали підстави для висновку про повну недієздатність останнього на момент вчинення оспорюваного правочину. 
Показання свідків є уривчастими, та носять вкрай суперечливий характер.
Зокрема показання свідка ОСОБА_7 «про прогресування хвороби ОСОБА_5 » були прийняті як достовірні, однак остання не є лікарем психіатром за фахом.
При проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи допущені методичні помилки:
а) в акті наводяться лише ті показання свідків, які підтверджують діагноз і експертні висновки;
б) показання свідків зазнають психологізації й власної інтерпретації із викривленням їх змісту в порівнянні із наявними у матеріалах справи;
в) вказується на невірогідність тих показань свідків, які «не вписуються» у висновки експерта;
г) певним показанням свідків надається більше значення, без належних на те підстав і пояснень;
д) здійснюється «узагальнення» показань, коли в одну групу попадають різні по змісту показання, аж до взаємовиключних.
Стверджує, що з огляду на наявні в експертів та суду медичні документи, не було достатніх підстав для категоричного висновку про повну недієздатність ОСОБА_5 на момент укладення заповіту - 04 травня 2020 року. 
Судом безпідставно відхилено їх клопотання про виклик в судове засідання експерта, для роз`яснення висновку від 01 липня 2022 року та необхідності проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи.
Просить рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на підтримання апеляційних скарг, представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги П`ятої львівської державної нотаріальної контори та ОСОБА_1 не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За приписами ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України.
У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.
У пункті 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. 
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. 
При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до частини першої статті 202ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Згідно з вимогами ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229 - 235 ЦК України.
Судом встановлено, що  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 08 жовтня 2020 року серії НОМЕР_4 , виданого Франківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), згідно актового запису № 443, а також витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі № 60101098. 
На день смерті ОСОБА_5 на праві приватної власності володів наступним майном: нежитлове приміщення, загальною площею 16,8 м2, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; Квартира АДРЕСА_2 ; гараж № НОМЕР_1 у Гаражно-будівельному кооперативі "Сокіл" по АДРЕСА_4 ; транспортний засіб «ВАЗ 2106» № куз. НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 ; вклади в українських банках.
За життя, 04 травня 2020 року о 15:00 год, ОСОБА_5 зробив заповідальне розпорядження щодо усього свого майна, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, якщо він за законом матиме право, на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За текстом заповіту, у зв`язку з хворобою та похилим віком заповідача – ОСОБА_5 , за його дорученням та в його і в присутності нотаріуса Волинської Л.В., текст заповіту підписано ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 (т.2 а.с.108).
Спадкова справа №66253194 заведена за заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 ОСОБА_15 державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори.
Пивоваров Олександр Вячеславович звернувся до того ж нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 12 жовтня 2020 року в межах встановленого законом строку. Листом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори від 05 листопада 2020 року йому повідомили, що згідно матеріалів спадкової справи №442/2020, заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлий склав заповітна користь ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не являється спадкоємцем за померлим батьком.
ОСОБА_3 в судовому порядку оспорив заповіт свого батька від 04 травня 2020 року. Встановлено, що оспорюваний заповіт спадкодавець ОСОБА_5 склав у день смерті, безпосередньо за декілька годин до своєї смерті.
Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись.
Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №264 від 01 липня 2022 року – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення заповіту від 04 травня 2020 року страждав на тяжке психічне захворювання – недоумство у формі органічної дименції, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Аналізуючи матеріали цивільної справи, медичну документацію, покази сторін та свідків експерти дійшли висновку, що ОСОБА_5 при житті хворів рядом соматичних захворювань, переніс декілька оперативних втручань.
З медичної документації відомо, що починаючи з 2013 року ОСОБА_5 п`ять разів перебував на лікуванні у КЗ ЛОР Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім.Ю.Липи.
У 2016 році, перебуваючи на лікуванні у КЗ ЛОР Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи ОСОБА_5 оглядався лікарем-неврологом (01.07.2016р.), поряд з іншими діагнозами також верифікувалось дисциркуляторна атеросклеротична енцефалопатія.
Під час цієї ж госпіталізації при оглядах лікуючим лікарем у ОСОБА_5 було описано дезорієнтацію в часі та просторі поряд з неадекватною поведінкою, також було зазначено, що ОСОБА_5 на питання відповідає не по суті.
Внаслідок невідповідної та неадекватної поведінки ОСОБА_5 йому було призначено консультацію лікаря-психіатра, який оглядов останнього 20 липня 2016 року у вказаному стаціонарі.
Згідно огляду у стані ОСОБА_5 було описано дезорієнтацію в просторі та часі, часткову дезорієнтацію у власній особі, емоційна лабільність з тенденцією до озлоблення, грубі порушення пам`яті. У той ча,с лікарем такий стан ОСОБА_5 було кваліфіковано як дементний синдром та призначене відповідне лікування і додаткові інструментальні обстеження.
У подальшому, як відомо з долученої медичної картки амбулаторного хворого №9168 на ім`я ОСОБА_5 з поліклінічного відділення КНП ЛОР «Львівська обласна психіатрична лікарня», останній двічі оглядався лікарем-психіатром у вказаній медичні установі (2017р., 2018р). При оглядах лікарем психіатром у ОСОБА_5 було виявлено та описано виражену клінічну картину деменції: структурні порушення в мисленні у вигляді сповільненості темпу, непослідовності, в`язкості, ригідності, деталізації, застрягання, значне зниження пам`яті та уваги; неадекватні емоціні прояви у вигляді вираженої емоційної лабільності з дисфоричним відтінком; порушення критичного осмислення власного стану та ситуації в цілому поряд з дезадаптацією в побуті; інтелектуальне зниження.
Сукупний аналіз обєктів експертизи (матеріали цивільного провадження, допит свідків, медична документація) вказує на те, що розлади психічної діляьності у ОСОБА_5 було помічено при огляді лікарем психіатром ще у 2016 році, а вже у 2017-2018 роках у стані ОСОБА_5 розгорнулась клінічна картина тяжкого психічного розладу у вигляді недоумства у формі деменції. Відповідно тому, у стані ОСОБА_5 на першому плані простежувались порушення пам`яті та дезорієнтацію у часі та просторі, грубі структурні порушення в мисленні. Вказані порушення супроводжувались емоційною лабільністю, підвищеною дратівливістю без зрозумілих на те причин.
Всі ці обставини свідчили про те, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними.
30 березня 2023 року колегією суддів було задоволено клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Зубашевського Н.П. про виклик в судове засідання експерта для надання роз`яснень щодо висновку експертизи від 01 липня 2022 року.
В суді апеляційної інстанції експерт Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» - Роп`як О.А. (експерт доповідач по справі), висновок експертизи підтримав та додатково роз`яснив, що при проведенні експертизи аналізувались: зміст позовоної заяви, відзив на позовну заяву, вивчалась медична документація (амбулаторна картка ОСОБА_5 , історія хвороби), покази сторін та показання свідків в результаті чого був складений висновок про те, що на момент укладення заповіту - 04 травня 2020 року ОСОБА_5 не усвідомлював заначення своїх дій та керувати ними.
В основу експертного висновку була покладена медична документація ОСОБА_5 з КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю. Липи: його огляди лікарем неврологом 01 липня 2016 року та лікарем психіатром 20 липня 2016 року, а також амбулаторна картка ОСОБА_5 з КНП ЛОР «Львівська обласна психіатрична лікарня». Аналіз медичної докментації викладено у спеціальному розділі висновків експертизи.
Також експерт ОСОБА_16 пояснив, що показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 найбільш вдало характеризували клінічний перебіг психічного захворювання ОСОБА_5 у період з 2016 року і до часу складання заповіту, та мали значення для встановлення того, чи був здатний він при скаданні заповіту - станом на 04 травня 2020 року розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Натомість показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 зводились до того, що ОСОБА_5 був цілком адекватною людиною на момент складання спірного правочину. Зазначені свідки нічого не пояснювали з приводу заховорювання ОСОБА_5 при житті у період з 2016 року до 04 травня 2020 року. 
Отже, оцінюючи показання свідків в їх сукупності суд першої інстанції обгрунтовано взяв до уваги показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та відкинув як необгрунтовані показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 у яких наявні суперечності, про що зазначено у рішенні суду.
Як в суді першої так й апеляційної інстанції представником ОСОБА_18 – адвокатом Зубашевським Н.П. ставилося питання про проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_5 .
Відповідно до ч.2 ст.113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна еспертиза, яка доручається іншому експерту (експертам).
Оскільки висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №264 від 01 липня 2022 року з урахуванням роз`яснень експерта ОСОБА_16 не було визнано необгрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання.
Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2022 року сторонами не оскаржувалось, а тому не було предметом апеляційного розгляду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника П`ятої львівської державної нотаріальної контори – Зубашевського Назарія Петровича та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 29 листопада 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 14 квітня 2023 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.