Дата документу 26.04.2023 Справа № 335/12338/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/12338/19 Головуючий у 1-й інстанції: Калюжна В.В. 
Провадження №22-ц/807/882/23         Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2023 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Маловічко С.В.,  Бєлки В.Ю.,  Камалової В.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича, на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування, - 
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнював, остання редакція 20 грудня 2019 року, до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу досудового розслідування.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 12 серпня 2013 року він подав до правоохоронних органів заяву про вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення. На підставі поданої заяви було відкрито два кримінальні провадження за №12013080130005186 від 12 серпня 2012 року та за №120140801300000492 від 06 лютого 2014 року. Постановою прокурора від 25 лютого 2015 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження та йому присвоєно №12013080130005186. У діях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України ( далі КК України), проте починаючи з 2013 року орган досудового розслідування не вчинив жодних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування зазначеного кримінального правопорушення. У матеріалах справи містяться докази, що підтверджують вину ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте слідство триває, а жодних дій направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності не проводиться, досудове розслідування навмисно затягується, чим позивачу завдається значна моральна шкода, яка полягає у тому, що позивач відчуває свою безпорадність та змушений постійно нервувати внаслідок бездіяльності правоохоронних органів. Він працює та утримує свою родину, але змушений багато часу проводити на особистих прийомах та зустрічах в Бердянському ВП ГУНП в Запорізькій області, також він почав погано спати, приймати заспокійливі ліки та звернувся за допомогою до спеціаліста. Вважає, що зазначеними діями йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 1 000 000 гривень. Також позивач зазначає про те, що попередній розрахунок суми судових витрат, які він поніс і планує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 15000 гривень. 

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану бездіяльністю органу досудового розслідування в розмірі 1000000,00 гривень та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гребнєв Ігор Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 10 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року вищевказані судові рішення скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Гребнєв Ігор Ігорович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції  зробив помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення його позову. Суд не надав правової оцінки доказам та доводам, якими обгрунтовано наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, не врахував письмові докази, надані на підтвердження позовних вимог, жодних дій направлених на притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності не вчиняється, слідством навмисно затягується досудове розслідування, чим завдається значна моральна шкода позивачу, який є потерпілим по вказаному провадженню, не врахував прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та судової практики Верховного Суду, відповідно до якої неефективність ведення досудового розслідування кримінальної справи та надмірна тривалість кримінального провадження можуть свідчити про завдання особі моральної шкоди. Суд не надав правової оцінки доказам та доводам, якими обґрунтовано наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, не врахував письмові докази, надані на підтвердження позовних вимог. Як на підставу апеляційного оскарження заявник посилається на неврахування судоми першої інстанції висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі №265/4940/20, від 27 травня 2020 року у справі №585/724/19, від 04 серпня 2020 року у справі №405/1992/17, від 23 вересня 2020 року у справі №638/14007/17.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура, Головне управління національної проліції в Запорізькій області, Державна казначейська служба України зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судова повістка ОСОБА_1 була направлена на адресу зазначену ним в апеляційній скарзі: АДРЕСА_1 де останній зареєстрований, проте повернулась з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» ( т. 3 а.с. 220-223).
Відповідно до п.3) ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день постановлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітку про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідмленою цією особою суду.

Судова повістка про виклик до суду також була напрвлена представнику ОСОБА_1 , адвокату Гребнєву І.І. на його адресу зазначену в апеляційній скарзі, а саме: АДРЕСА_2 , а також була направлена на його електронну пошту, яка була отримана ним, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про отримання судової повістки та довідка про доставку судової повістки на електронну адресу ( т. 3 а.с. 218).

Відповідно до положень ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що  Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи ОСОБА_1 та його представник, адвокат Гребнєв І.І. були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 та його представника, адвоката Гребнєва І.І.

При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання представника ОСОБА_1 , адвоката Гребнєва І.І. про відкладення розгляду справи на іншу дату з причин перебування останнього в іншому судовому засіданні, оскільки ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 були завчасно повідомленні про дане судове засідання, та враховуючи, що справа перебуває в провадженні суддів з листопада 2019 року, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. 

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задовленні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження наявності завдання йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів, навмисного затягування досудового розслідування, тривалої бездіяльності посадових осіб, пов`язаної з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексних дій, передбачених КПК України чи винесення незаконних рішень.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного. 

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Судом встановлено, що 12 серпня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 звернулися до Бердянського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - Бердянський МВ ГУМВС України в Запорізькій області) із заявою про вчинення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. Відповідні відомості 12 серпня 2013 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) та відкрито кримінальне провадження N 12013080130005186 (т.1, а.с.12,148).

06 лютого 2014 року до Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізькій області надійшов рапорт слідчого про те, що в ході проведення досудового розслідування кримінального провадження від 12 серпня 2013 року №12013080130005186, встановлено що в діях фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 172 КК України. Відповідні відомості 06 лютого 2014 року внесені до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження №120140801300000492 (т.1, а.с.12,13-14, 148).

Постановою прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури від 24 лютого 2015 року матеріали досудових розслідувань у кримінальних провадженнях №120140801300000492 та №12013080130005186, внесених до ЄРДР 06 лютого 2014 року та 12 серпня 2013 року відповідно, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 172 та частиною четвертою статті 358 КК України, об`єднані в одне провадження та йому присвоєно №12013080130005186 (т.1,а.с.13-14).

У липні 2015 року ОСОБА_1 звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури, Бердянського МВ ГУМВС України в Запорізький області з клопотаннями щодо повідомлення його про прийняті процесуальні рішення, надання переліку номерів ЄРДР у кримінальних провадженнях за його заявами про вчинені кримінальні правопорушення (т.1, а.с.16-23).

В об`єднаному кримінальному провадженні №12013080130005186 ОСОБА_1 визнано потерпілим (т.1, а.с.59).

14 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Пономаренка А.І. про відмову у задоволенні клопотання про вчинення слідчої дії (т.1, а.с.44-50).

15 серпня 2017 року та 10 листопада 2017 року ОСОБА_1 звертався до Прокуратури Запорізької області зі скаргами на бездіяльність слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області Пономаренка А.І. та прокурора Бердянської міжрайонної прокуратури Полозюка Є.Ю. (т.1, а.с.51-54, 60-65).

06 грудня 2017 року Бердянським ВП ГУНП в Запорізькій області зареєстровано рапорт старшого слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області про те, що під час розслідування кримінального провадження №12013080130005186 встановлено, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (т.1, а.с.148-зворот).

19 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про долучення до матеріалів кримінального провадження письмових доказів (т.1, а.с.24).

Ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 липня 2020 року скасовано постанову слідчого СВ Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області від 18 червня 2020 року про закриття кримінального провадження від 12 серпня 2013 року №12013080130005186 (т.2, а.с.39).

На цей час досудове розслідування об`єднаного кримінального провадження №12013080130005186 триває.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пунктах 32, 60, 61, 66, 69, 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) зроблений висновок, що застосовуючи татті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). 
Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визначеній в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити "належний захист" (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі "SmithandGrady v. The UK" (Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства); від 18 грудня 1996 року у справі "Aksoy v. Turkey" (Аксой проти Туреччини). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

        ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України"). Суд також постановив, що цей засіб вважатиметься "ефективним", якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі N 916/1423/17 (провадження N 12-208гс18) зазначила, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
        Висновки про відшкодування моральної шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування викладені також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі N 585/724/19 (провадженняN 61-18673св19), від 23 вересня 2020 року у справі N 638/14007/17 (провадження N 61-3288св19), від 24 березня 2020 року у справі N 818/607/17 (провадження N К/9901/17533/18), від 21 липня 2021 року у справі 3 646/7015/19, на які посилається заявник у апеляційній скарзі. 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.
Звертаючись до суду з позовом, позивач обгрунтував свої вимоги не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, оскільки починаючи з 2013 року слідство триває, а вині особи не притягнуті до кримінальної відповідальності. 
Як вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2013 року ( тобто більше 6 років) до дня звернення позивача до суду з позовом органом досудового розслідування не вчинено належних дій, спрямованих на швидке, повне та неупереджене розслідування з метою, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.
Орган досудового розслідування систематитчно бездіяв щодо проведення повного та швидкого розслідування, потерпілий – позивач по справі змушений був звертатись до прокуратури області, слідчих суддів зі скаргами на їх бездіяльність, до депутатів обласної ради з метою притягнення винних осіб до відповідальносі.
Так, ОСОБА_1 неодноразово звертався до слідчого з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_2 , проте останній всіляко ухилявся від проведення слідчих дій, посилаючись на недостатність матеріалів, вказуючих на вину ОСОБА_2 .
Проте, в матеріалах кримінального провадження міститься дві бухгалтерсько-економічні експертизи, які підтверджують факт здійснення господарської діяльності ОСОБА_2 в період з 2008 по 2013 роки. Також матеріали справи містять чотири почеркознавчі експертизи, які підтверджують той факт, що ОСОБА_1 не укладав договори оренди частини приміщення готелю з ОСОБА_2 .
Завдяки численним зверненням ОСОБА_1 до слідчого в грудні 2016 року вдалось домогтись того, що слідчий все ж таки звернувся до Бердянського міськрайонного суду з поданням про проведення обшуку. Подання було задоволено встановлено строк проведення обшуку до 17 січня 2017 року. Проте, слідчим не вчинялись дії направлені на проведення обшуку у відведений для цього період, в результаті чого ухвала слідчого судді виконана не була.
18 червня 2020 року постановою слідчого було закрите кримінальне провадження, яка слідчим суддею була скасована, досудове розслідування триває.
        Вирішуючи спір, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам позовної заяви, а також основним аргументам позивача, не дослідив наявні у матеріалах справи докази на підтвердження тривалого та неефективного досудового розслідування, не надав належної оцінки прийняттю слідчими постанови про закриття кримінального провадження щодо матеріалів досудового розслідування від 18 червня 2020 року, яка в подальшому була скасована слідчим суддею, не звернув уваги на те, що слідчі дії у кримінальному провадженні тривають з 2013 року.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інщих осіб.
Розмір відшкодування моральної шкоди ( немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого – спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оскільки у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме наявність ухвалення відповідних рішень без проведення згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, та надмірну тривалість досудового розслідування, яке триває з   2013 року, що на дату звернення позивача до суду у 2019 році становило більше шести років. За вищевказаний час відповідно до вимог КПК України орган досудового розслідування мав би прийняти відповідне процесуальне рішення. Таким чином, у зв`язку з такою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 змушений відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту заподіяння моральної шкоди діями відповідачів, а саме винесенням незаконних рішень, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України.
Суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілої особи, які заслуговують на відшкодування у розмірі 1 000 000,00 грн, а тому вважає за необхідне, відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих позивачу, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності та розумності визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 7000, 00 грн. 
        При цьому колегія суддів зауважує, що безпідставними є доводи та посилання  відповідачів на те, що скасування судом процесуальних рішень слідчого ( прокурора)  про закриття кримінального провадження не є безумовною підставою для висновку про порушення прав позивача, оскільки  у цій  справі правовою підставою  для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме наявність ухвалення відповідних рішень без проведення згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, та надмірну тривалість досудового розслідування.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 квітня 2020 року у справі N 638/14009/17 (провадження N 61-766св20), від 16 вересня 2020 року у справі N 638/6363/19 (провадження N 61-9220св20), від 23 вересня 2020 року у справі N 368/14007/17 (провадження N 61-3288св19).

Однак кошти державного бюджету належать на праві власності держави. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин ( частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).
До аналогічних висновків прийшов Верховний Сцд у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17 провадження № 61-3288 св19.
З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення не може вважатися законними і обґрунтованими, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7000, 00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову слід відмовити.

          Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України « Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша чатина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( частина шоста статті 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, а отже вони компенсуються за рахунок держави. 

У вказаній категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідні органи державної влади, в даному випадку – Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної парокуратури, Державної казначейчської служби України, у зв`язку з чим судові витрати щодо сплати судового збору в суді апеляційної інстанції підлягають віднесенню на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Гребнєва Ігоря Ігоровича –задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 жовтня 2022 року у цій справі  скасувати. 

Прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути зДержавного бюджету України на користь ОСОБА_1 7000, 00 ( сім тисяч ) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовити.

Судові витрати щодо сплати судового збору віднести на рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 28 квітня 2023 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Маловічко С.В. 	Бєлка В.Ю.