Справа № 159/4523/21 	Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М. 	
Провадження № 22-ц/802/394/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 травня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року,
        В С Т А Н О В И В:
У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона з відповідачем ОСОБА_2  перебувала у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 2016 року, який рішенням суду від 08.10.2020 р. розірвано. За час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_4 .
Позивачка зазначала, що вони з відповідачем проживають окремо. Дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. На даний час у неї виникла необхідність у стягненні аліментів з відповідача на їх спільну дочку, оскільки коштів для належного забезпечення дитини усім необхідним є недостатньо.
На підставі наведеного позивач просила суд постановити рішення, яким стягувати з відповідача на свою корись аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 грн, щомісячно, з індексацією відповідно до вимог законодавства, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитну відповідного віку, починаючи з 09 серпня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі по 1 500 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09.08.2021 р. та продовжуючи до досягнення дитиною повноліття. В решті позову – відмовлено. 
Вказано, що розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. 
Стягнуто із ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказував на незаконність та необґрунтованість рішення суду через порушення судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Просив скасувати рішення та ухвалити нове.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано існування між сторонами домовленості щодо утримання їхньої спільної дитини, про що зазначено в рішенні суду у справі за його позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який остання визнала. На думку апелянта, дана обставина свідчить про визнання позивачкою наведеної вище домовленості. Також суд належним чином не взяв до уваги, що на його утриманні перебуває ще син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від іншої жінки.
Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
У відповіді на відзив ОСОБА_2 вказує, що ОСОБА_1 не спростувала належними, допустимими та достатніми доказами обгрунтованість поданої ним апеляційної скарги.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як батько дитини, повинен піклуватися про неї та утримувати її. Суд взяв до уваги обставини, передбачені ст.182 СК України, з урахуванням чого дійшов висновку про стягнення аліментів у розмірі 1500 грн щомісячно з відповідача буде достатнім і, разом з тим, співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, відповідно до наданих суду сторонами доказів.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Судом установлено, що сторони у справі з 27 грудня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1  вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_4 , батьками якої є сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 10).
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано.
Як стверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого 24.06.2017 р. Ковельським відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Ковельському районі Волинської області Західного МРУ МЮ (м. Львів), позивач згодом уклала шлюб із ОСОБА_6 та після укладення шлюбу дружині було присвоєне шлюбне прізвище « ОСОБА_7 ».
Як зазначає відповідач в апеляційній скарзі, на його утриманні перебуває також неповнолітня дитина, народжена в іншому шлюбі – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 . 
Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Положеннями частин восьмої-дев`ятої статті 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 141 СК України та зазначеної Конвенції з прав дитини батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Статтею 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.
Зважаючи на наведене, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності між сторонами домовленості про утримання дитини, не заслуговують на увагу та спростовуються таким.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Як на підставу існування домовленості ОСОБА_2 покликається на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 жовтня 2020 року, в якому ОСОБА_1 визнала позов, що на думку апелянта свідчить про наявність домовленості щодо утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_9 .
Аналізуючи зміст наведеного ним судового рішення, суд звертає увагу на те, що вимоги позову стосувались розірвання шлюбу, будь-яких даних та обставин у ньому про визначення порядку утримання дитини судом першої інстанції не наведено та не встановлено.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позивачкою належними та допустимими доказами доведено, що стягнення аліментів на утримання дитини викликане необхідністю належного забезпечення потреб дитини.
За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати (частина третя статті 182 СК України).
Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 та від 16 червня 2021 року у справі № 643/11949/19 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
Як вбачається з копії закордонного паспорта ОСОБА_2 , із жовтня 2021 року він перебуває на території Польщі.
Як ствердив відповідач у відповіді на відзив, із жовтня 2021 року він за робочим контрактом виїхав за кордон, тобто зазначені ним обставини дають підстави вважати, що матеріальне становище платника аліментів дозволяє йому утримувати спільну з позивачкою дитину.
Судом задоволено позов частково, взято до уваги розмір прожиткового мінімуму, визначеного Законом, працездатний вік відповідача, відсутність доказів про наявність протипоказань щодо його працевлаштування та інші обставини, передбачені ст. 182 СК України.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, дійшов правильного висновку про стягнення із відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1500 грн щомісячно до досягнення нею повноліття, але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановленого розміру аліментів на утримання малолітньої дитини, який судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням усіх обставин, які мають значення для справи, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, суд ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2021 року у даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 травня 2023 року.
       
Головуючий

Судді