ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/521/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 2-2000/11 Категорія: на ухвалу 	Старіковоа М.М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       27 квітня 2023 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Сіренка Ю.В., Новікова О.М.
За участю секретаря Мунтян К.С.
       
учасники справи: 
заявник – ТОВ «Українська факторингова компанія»;
заінтересована особа – ОСОБА_1 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – ТОВ «Українська факторингова компанія»; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2023 року, постановлену під головуванням судді Старікової М.М., у залі № 6 Придніпровського районного суду м. Черкаси 01.02.2023 року о 12 год. 16 хв., повний текст якої виготовлений 08.02.2022 року, у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про заміну стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року у справі № 2-2000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

 
       15.09.2022 року (дата поштового відправлення) до суду із заявою про заміну стягувача у виконавчому листі звернулося ТОВ «Українська факторингова компанія», посилаючись на те, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № 6/62/300908 від 30.09.2008 року.
       Свою заяву мотивувало тим, що 15.02.2022 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 15.02/2022_ГКФ, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання кредиту № 6/62/300908 від 30.09.2008 року, укладеним між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».
       Заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 20.11.2013 року (справа № 6-122цс13), в якій зазначено наступне , що, виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, ст. 378 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі, бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.
       Процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні – це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з вибуттям право попередника після постановлення щодо нього судового рішення і заміни його правонаступником, тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва, в тому числі, й у виконавчому провадженні, є настання певних обставин, які мають юридичне значення і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.
       Вказана правова позиція викладена і в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.01.2014 року (справа № 6-46843св13).
       Зважаючи на викладене, станом на теперішній час ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» вже позбавлено можливості користуватися своїми правами в якості стягувача у виконавчому провадженні, оскільки змінився кредитор у зобов`язанні, та до нового кредитора - ТОВ «Українська факторингова компанія» перейшли всі права та обов`язки первісного кредитора, в тому числі, право бути стороною виконавчого провадження – стягувача, згідно Закону України «Про виконавче провадження».
       Таким чином, заявник вважає, що відбулася заміна стягувача у зобов`язанні, зокрема, ТОВ «Українська факторингова компанія» є новим кредитором у правовідносинах, що виникли між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 , а тому просив замінити первісного стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року в справі № 2-2000/11 з ПАТ «БМ Банк» на ТОВ «Українська факторингова компанія».
       Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2023 року в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» про заміну стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року у справі № 2-2000/11 за позовом Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу – відмовлено.
       Не погоджуючись з ухвалою суду, ТОВ «Українська факторингова компанія» оскаржує ухвалу суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
        В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції на вказані доводи заявника не звернув уваги, при цьому, боржник намагається уникнути відповідальності, а рішення суду залишається без виконання.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що до суду було долучено платіжне доручення з «Клієнт банк», що було оформлено за допомогою електронного цифрового підпису.
       Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 28 липня 2022 року у справі № 380/5389/20, відповідно до якої «електронний платіжний документ при наявності всіх реквізитів, встановлених правовими нормами, підтверджує здійснення платежу. Підтвердження відповідності електронної форми платіжного доручення його оригіналу, який прийнятий в платіжній системи «клієнт-банк» та «клієнт-Internet-банк», не вимагає додаткового засвідчення банком (вчинення підтверджуючого напису, підпису, скріплених відтиском печатки).
       Також в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що у первісного стягувача ПАТ «БМ Банк» було відкликано банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій у АТ «БМ Банк» та виключено цей банк з Державного реєстру банків.
       Згідно Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого Мінюст від 20.04.2016 року № 388, банк, який проходить процес ліквідації має право продати усі активи на електронному аукціоні, кредитні зобов`язання позичальників також можуть бути продані тертім особам (юридичні або фізичні особи) на підставі договору паро відступлення права вимоги. При цьому. згода відповідного боржника (позичальника) на укладення такого договору не вимагається. Тобто у зв`язку з ліквідацією банка здійснюється продаж усіх активів банку третім особам, а не припиняються зобов`язання.
       Щодо відшкодування витрат на правову допомогу, то скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що «надання попередньої консультації» - 1 год. та «ознайомлення з матеріалами справи» - 1 год. – є тотожними поняттями, «написання відзиву» - 6 год., при цьому відзив фактично міститься на пів аркуша, не містить ні правових норм, ні практик Верховного Суду.
В апеляційній скарзі директор ТОВ «Українська факторингова компанія» І.В. Мала просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2023 року та ухвалити нове рішення, яким змінити сторону виконавчого провадження у справі № 2-2000/11 та відмовити в задоволенні клопотання про компенсацію судових витрат.
20 квітня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Стратілатова К.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
       У відзиві зазначається, що доводи скаржника суперечать нормам процесуального права у зв`язку з чим апеляційна скарга не може бути задоволена.
       Представник вказує у відзиві, що посилання заявника на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.07.2022 року у справі № 380/5389/20 є безпідставним, оскільки вказаний висновок стосується підтвердження відповідності електронної форми платіжного доручення його оригіналу, а не порядку посвідчення паперової копії електронного доказу.
       Отже, доводи заявника, вважає адвокат Стратілатов К.Г., не відповідають вимогам ст. 100 ЦПК України, оскільки паперова копія електронного доказу (платіжного доручення) не була належним чином посвідчена, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
       Також у відзиві зазначається, що будь-яких доказів переходу права вимоги за кредитним договором від ПАТ «БМ Банк» до ТОВ «Гроуф капітал факторинг» заявником надано не було.
       Адвокатом Стратілатовим К.Г. у відзиві акцентується увага на тому, що за відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закрите, досягнення цієї процесуальної мети неможливе.
       Отже, не можливо замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.
Стосовно витрат на правничу допомогу, зазначається, що зацікавлена сторона під час розгляду справи не заявляла клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, та не наводила жодних доводів не співмірності цих витрат.
У відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Стратілатов К.Г. просить апеляційну скаргу «ТОВ «Українська факторингова компанія» - залишити без задоволення, а ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2023 року у справі № 2-2000/11 залишити без змін.
       27 квітня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ТОВ «Українська факторингова компанія» Кухаренко В.В. надійшла відповідь на відзив.
       У відповіді на відзив зазначається, що твердження відповідача щодо можливості ТОВ «Українська факторингова компанія» оскаржувати ухвалу не відповідає дійсності, оскільки ТОВ «Українська факторингова компанія» набула права вимоги лише у 2022 році і саме з цього часу встановлюються її права та обов`язки у справі № 2-2000/11, тому положення ст. 352 ЦПК не підлягають застосуванню.
       Представник зазначає, що не відповідає дійсності твердження стосовно того, про відсутність доведеності переходу права вимоги від ПАТ «БМ БАНК» до ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг», оскільки згідно з ухвал, на які посилається відповідач, відмовлено було з формальних причин, неналежного оформлення доказів у справі.
       У відповіді на відзив вказується, що заява про заміну стягувача у виконавчому провадженні жодним чином не впливає на права та обов`язки боржника, змінюється лише суб`єктивний склад учасників зобов`язання. Наявність ухвали про заміну стягувача не породжує нового зобов`язання у боржника, а звернення із заявою про заміну стягувача є необхідною дією, яку повинен здійснити новий кредитор при укладенні договору відступлення права вимоги.
       У відповіді на відзив представник ТОВ «Українська факторингова компанія» Кухаренко В.В. просить скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.02.2023 року та ухвалити нове рішення, яким замінити сторону виконавчого провадження у справі № 2-2000/11 та відмовити у задоволенні клопотання про компенсацію судових витрат.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, який з?явився в суд апеляційної інстанції, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
       Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
       Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
       Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Українська факторингова компанія» про заміну стягувача у виконавчому листі з виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року у справі № 2-2000/11 за позовом ПАТ «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для заміни стягувача у виконавчому листі, виданому Придніпровським районним судом м. Черкаси у справі № 2-2000/11, оскільки одночасно з питанням про заміну стягувача у виконавчому листі заявником не ставиться питання відновлення виконавчого провадження та про поновлення строку звернення виконавчого документа до виконання. 
Стягуючи з ТОВ «Українська факторингова компанія» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 7500 грн., суд першої інстанції виходив з того, що розмір правової допомоги є співмірним з розміром заявлених вимог та обсягом виконаних робіт адвокатом.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, а саме в частині визначення розміру відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в даній частині, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.08.2011 року у справі № 2-2000/11 з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 6/62/300908 від 30.09.2008 року в сумі 45717,08 доларів США, що еквівалентно 364410,84 грн., судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн. та судові витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн., а всього 1820 грн.00 коп.
Рішення суду від 31.08.2011 року набрало законної сили.
На виконання вище вказаного рішення, Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчі листи № 2-2000/2011, які було пред`явлено до виконання в органи ДВС.
21.07.2016 року постановою головного державного виконавця Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження (ВП № 51731177) з примусового виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 2-2000/11 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «БМ Банк» заборгованості 45717,08 доларів США, що еквівалентно 364410,84 грн.
       27.06.2018 року у виконавчому провадженні № 51731177 старшим державним виконавцем Придніпровського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
       Відповідно до наявних в цивільній справі № 2-2000/11 матеріалів, встановлено, що 26.10.2018 року між ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» та ПАТ «БМ Банк» було укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов?язань за фінансовими кредитами № 261018, згідно якого право вимоги за кредитним договором № 6/62/300908 від 30.09.2008 року, укладеним між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ».
       23.05.2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» про заміну сторони виконавчого провадження.
18.11.2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси також відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» про заміну сторони виконавчого листа № 2-2000/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на користь ПАТ «БМ Банк».
       28.05.2020 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси втретє відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» про заміну стягувача.
28.07.2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2011 року у справі № 2-2000/2011року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості 45717,08 доларів США, що еквівалентно 364410,84 грн.
23.11.2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15.09.2011 року у справі № 2-2000/2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БМ Банк» судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1700,00 грн. та судових витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн., а всього 1820 грн. 00 коп.
       Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       28.07.2021 року ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси встановлено обставини припинення зобов`язань ОСОБА_1 перед ПАТ «БМ Банк» у справі № 2-2000/11.
       Згідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, дані обставини не потребують повторного доказування.
Вказані вище судові рішення набрали законної сили, відомості щодо їх оскарження на час розгляду даної справи, відсутні.
15.02.2022 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» укладено договір відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 15.02/2022_ГКФ, відповідно до умов якого ТОВ «Українська факторингова компанія» прийняла на себе у повному обсязі право вимоги, що належало первісному кредитору за кредитними договорами, перелік яких міститься у реєстрі боржників, наведеному у Додатку 1 до цього договору.
       Відповідно до Додатку № 1 до договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 15.02/2022_ГКФ від 15.02.2022 року під № 65 вказано, що кредитний договір № 6/62/300908 від 30.09.2008 року, укладений з ОСОБА_1 , та наявну заборгованість в сумі 51822,61 грн.  
       Заявником на підтвердження виконання п.3.1 умов договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 15.02/2022_ГКФ від 15.02.2022 року надано копію платіжного доручення № UA74900008 від 15.02.2022 про сплату 1828550 грн.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати наступне, стосовно наданого заявником платіжного доручення № UA74900008 від 15.02.2022 року.
       Як вбачається, з ухвали суду першої інстанції, суд не взяв як належний доказ дане доручення, виходячи з того, що доручення не завірене належним чином відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України.
       Згідно зі ст. 18 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний документ на переказ має однакову юридичну силу з паперовим документом. Електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа на переказ.
Реквізити електронного розрахункового документа, що використовуються в системах «клієнт - банк», «клієнт - Інтернет - банк», визначаються договором між банком та клієнтом, але обов?язково цей документ має містити такі з них: дату і номер; найменування, код платника та номер його рахунку; найменування, код одержувача та номер його рахунку; суму цифрами; призначення платежу; електронний(і) підпис(и) відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України; інші реквізити, які під час формування електронного розрахункового документа системою електронних платежів розміщуються в полі «Допоміжні реквізити» (пункт 10.5 Інструкції № 22).
       28 липня 2022 року Верховний Суд у справі № 380/5389/20 дійшов висновку, що «електронний платіжний документ при наявності всіх реквізитів, встановлених правовими нормами, підтверджує здійснення платежу. Підтвердження відповідності електронної форми платіжного доручення його оригіналу, який прийняв в платіжні системи «клієнт-банк» та клієнт-Internet-банк», не вимагає додаткового засвідчення банком (вчинення підтвердженого напису, підпису, скріплених відтиском печатки»
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про не взяття платіжного доручення як належного доказу.
       Отже, з матеріалів справи чітко вбачається на підтвердження виконання п. 3.1 умов договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитними договорами № 15.02./22_ГКФ від 15.02.2022 року про сплату 1828550 грн.
       Щодо безпосередньо висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Українська факторингова компанія» про заміну стягувача у виконавчому листі, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
       Процесуальне правонаступництво – це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане з переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
       Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Тому особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, в яких виник спір.
       Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
Відповідно до статті 55 ЦПК України заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного строку), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.
       Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. 
       Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
       Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
       У процесуальних відносинах правонаступник може бути замінений там, де вони є триваючими, або за умови відновлення процесуальних строків для вчинення процесуальних дій. Втрата первісним кредитором певних процесуальних прав внаслідок пропуску ним строків для вчинення процесуальних дій до моменту укладення договору відступлення права вимоги означає, що саме у такому обсязі новий кредитор може стати процесуальним правонаступником і автоматичного поновлення процесуальних прав за наслідком укладення договору відступлення права вимоги не відбувається.
Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадія судового процесу, починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. 
       Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17.
У постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання заміни сторони виконавчого провадження, зробила висновок, що на стадії виконавчого провадження, як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. 
За відсутності відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою.
       У постанові від 18 січня 2022 року у справі № 34/425 (провадження
№ 12-69гс21) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 727/9430/13-ц щодо порядку здійснення заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, згідно з яким за відсутності відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником вважалася можливою. Велика Палата Верховного Суду вказала, що вказаний висновок не відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20, пункти 74-75) та від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20, пункт 6.18).
       У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження
№ 14-197цс21) Велика Палата Верховного Суду (пункти 127 – 130) визнала, що реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва.
       Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.
       Враховуючи завдання виконавчого провадження, як складової судового провадження, процесуальною метою заміни, як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. 
       Тому разом із заявою щодо правонаступництво, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. 
       За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва. Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.
       Таким чином, виходячи із зазначених правових позицій, не можливо замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця від 27.06.2018 року виконавчий лист було повернуто стягувачу.
       Ухвалами Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.07.2021 року та від 23.11.2021 року виконавчі листи, видані у справі № 2-2000/11 визнано такими, що не підлягають виконанню.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Отже, відповідно до приписів п. 5 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі провадження з виконання рішення суду у справі № 2-2000/11 є закінченими, що і було зазначено судом першої інстанції. 
       Так, 15.02.2022 року заявником було укладено з ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань.
Звертаючись в суд з даною заявою про заміну стягувача у виконавчому листі, заявник не заявляє вимоги про відновлення виконавчого провадження та про поновлення строку звернення виконавчого документа до виконання.
       Таким чином, суд першої інстанції , розглядаючи дану заяву, вірно акцентував увагу на те, що заявник одночасно не ставить питання відновлення виконавчого провадження та про поновлення строку звернення виконавчого документа до виконання, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.
       Апеляційна скарга не містить жодних доводів з приводу відсутності вимоги про поновлення строку звернення виконавчого документа до виконання, неправомірності рішення суду в даній частині, та не зазначається про неправильне застосування норм матеріального права.
       Колегія суддів апеляційного суду вважає, що, розглядаючи дану справу, суд правильно встановив факти, відповідні їм правовідносини, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального і процесуального права, ґрунтується на зібраних у справі доказах, оцінивши, які в сукупності, суд першої інстанції прийшов до аргументованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні заявлених вимог.
       Колегія суддів апеляційного суду враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
       Стосовно питання понесених судових витрат, то колегія суддів апеляційного суду в цій частині виходить з наступного.
       Відповідно до ст. 133 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
       Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
       Виходячи зі змісту ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частин 5, 6 ст.137 ЦПК України).
Відповідно до п.2 ч. 2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу ОСОБА_1 надано договір про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 21.05.2019 року; угоду про вартість послуг за надання правової (професійної правничої) допомоги від 22.09.2022 року, яким визначено розмір вартості наданих послуг в сумі 7500 грн.; чек про сплату ОСОБА_1 7500 грн. за надання правової (професійної правничої) допомоги від 28.09.2022 року; детальний опис робіт (наданих послуг); акт приймання-передачі наданих послуг від 11.10.2022 року; ордер; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.
       Однак, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
       Таким чином, надані докази понесених судових витрат не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному заявником розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
       Вказані обставини судом першої інстанції не були враховані, районний суд формально віднісся до виконання вимоги закону, допустивши порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим безпідставно задовольнив вимоги ОСОБА_1 , допустив порушення вимог закону, стягнувши 7500 грн. судових витрат на правничу допомогу, що є підставою для зміни рішення суду в даній частині та зменшення судових витрат до розміру 4000 грн. на користь ОСОБА_1 .
Так, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе вказати, що «надання попередньої консультації» - 1 год. та «ознайомлення з матеріалами справи» - 1 год. є тотожними поняттями, а «написання відзиву» - 6 год., який є не об`ємним, не містить правових норм та практик Верховного Суду не відповідає зазначеному часу у написанні.
       Таким чином, колегія суддів вважає очевидним є факт значного перебільшення обсягу роботи адвоката та розміру визначеної оплати.
       У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується частково з доводами скаржника щодо невірного вирішення питання судових витрат, однак не вбачає підстав для їх повного задоволення, оскільки відсутні підстави для відмови у стягненні судових витрат у повному обсязі, як просить скаржник в апеляційній скарзі. 
Тому апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на правничу допомогу, які підлягають до розподілу між сторонами пропорційно задоволених вимог та вимог розумності і справедливості до 4000 грн.
       За таких обставин, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню лише в частині щодо вирішення питання зменшення розміру судових витрат на правову допомогу.
       Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що із заявника ТОВ «Українська факторингова компанія» на користь боржника ОСОБА_1 підлягають стягненню частково понесені судові витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 4000 грн., в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат у справі, що складаються із витрат на оплату професійної правничої допомоги адвокату.
Також представником ОСОБА_1 – адвокатом Стратілатовим К.Г. при подані відзиву на апеляційну скаргу було заявлено відшкодування витрат за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 для підготовки відзиву на апеляційну скаргу та участі в судових засіданнях по даній справі звернувся за правничою допомогою до адвоката Стратілатова К.Г., з яким укладено договір про надання адвокатських послуг.
       На виконання умов договору та угоди про вартість послуг за надання правової допомоги ОСОБА_1 було сплачено 4000 грн., що підтверджується квитанцією від 19.04.2023 року. актом наданих послуг.
       Згідно опису робіт, адвокат Стратілатов К.Г. повторно вказує на «надання консультації» - 1 год.; «ознайомлення з матеріалами справи» - 1 год.; складання відзиву – 6 год.
       Не зрозумілим є для колегії суддів апеляційного суду визначення «складання опису робіт (надання послуг») – 1 год., адже вказані послуги не є правничою допомогою. 
       При цьому, в описі робіт, ні в самому договорі про надання правничої допомоги не вказано, яка вартість кожної з робіт.
       За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що дана сума не є співмірною із складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг в суді апеляційної інстанції.
       Тому апеляційний суд дійшов висновку про зменшення заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу, які підлягають до розподілу між сторонами пропорційно задоволених вимог та вимог розумності і справедливості, врахувавши витрачений час адвокатом, визначивши, що задоволенню підлягає розмір 2000 грн. за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.
       Отже, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з заявника ТОВ «Українська факторингова компанія» на користь боржника ОСОБА_1 підлягають стягненню частково понесені судові витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000 грн., в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат у справі, що складаються із витрат на оплату професійної правничої допомоги адвокату.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» – задовольнити частково.
       Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 лютого 2023 року – змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу, зменшивши розмір судових витрат на правову допомогу адвоката до 4000 гривень.
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень в суді першої інстанції та 2000 гривень за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, всього 6000 гривень на користь ОСОБА_1 .
       В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 13.06.2023 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді Ю.В. Сіренко

О.М. Новіков