ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року
м. Київ

cправа № 906/854/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Мачульського Г.М. - головуючого, Багай Н. О., Рогач Л. І.,
секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора»
на постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 (колегія суддів: Василишин А. Р. - головуючий, Бучинська Г. Б., Філіпова Т. Л.) та рішення Господарського суду Житомирської області від 22.11.2022 (суддя Соловей  Л.  А.)
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора»
до Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни
про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсного правочину у вигляді реституції
за участю: позивача Гуртовенко Р.  М (адвокат), відповідача Козлова Л.  Б.
ВСТАНОВИВ:
1.          Короткий зміст і підстави позовних вимог
1.1.          Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора» звернулося з позовом до суду до Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни, у якому просило:
- визнати недійсним договір на надання послуг від 04.06.2019 №  22 (далі - договір), який укладено сторонами у справі;
- у порядку застосування реституції за наслідком визнання недійсним правочину стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 505  805,00 грн сплачених за договором з липня 2019 року по липень 2021 року.
1.2.          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що загальні збори співвласників не приймали рішення щодо передачі відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладення договору, що є підставою для визнання його недійсним та застосування реституції за наслідком визнання його недійсним шляхом стягнення з відповідача грошових коштів сплачених за договором.
2.          Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1.          Рішенням Господарського суду Житомирської області від 22.11.2022, позов задоволено частково, визнано недійсним договір, стягнуто з відповідача на користь позивача 293  998,00 грн грошових коштів у порядку застосування реституції, відмовлено у задоволенні позову в частині стягнення 211 807,00 грн.
2.2.          Рішення суду мотивовано тим, що загальними зборами не приймалося рішення щодо передачі відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладення договору. При цьому суд встановив, що договір за змістом є договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, оскільки визначені договором обов`язки відповідача є частиною компетенції органів управління позивача та голова правління Ємельянов І.  Ю. уклав договір з перевищенням повноважень. В частині задоволення позову щодо часткового стягнення грошових коштів, суд зазначив, що відповідач не довів надання послуг за договором на суму 293  998,00 грн, тому вимоги у цій частині є законними та обґрунтованими. Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд послався на те, що застосування реституції в частині стягнення 211  807,00 грн є неможливою, оскільки послуги за договором на цю суму були прийнятті позивачем без заперечень і оплачені ним, що виключає правові підстави для задоволення вимоги у цій частині.
2.3.          Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023, вищевказане рішення суду скасовано в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача 293  998,00 грн у порядку застосування реституції та прийнято у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 505  805,00 грн у порядку реституції за наслідками визнання недійсним договору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
2.4.          Свій висновок апеляційний суд мотивував тим, що вимога щодо застосування реституції шляхом стягнення з відповідача грошових коштів задоволенню не підлягає, оскільки договір у цій частині є виконаним і задоволення цієї вимоги не поновить прав позивача. При цьому апеляційний суд послався на те, що позивачем заявлена позовна вимога про застосування наслідків реституції тільки для позивача та не заявлено вимогу про застосування наслідків недійсності правочину, двосторонню реституцію, як для позивача так і відповідача. В частині задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
3.          Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи
3.1.          У касаційній скарзі відповідач просить скасувати вищевказані судові рішення в частині задоволення позову щодо визнання недійсним договору та прийняти в цій частині нове, яким відмовити у задоволенні позову.
3.2.          На обґрунтування касаційної скарги заявник послався на те, що судові рішення в оскаржуваній частині прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №  761/26815/17, від 14.08.2018 у справі №  910/23369/17, від 14.06.2019 у справі №  910/6642/18, від 19.01.2022 у справі №  924/316/21, від 21.12.2021 у справі №  917/664/19, від 30.08.2022 у справі №  904/1427/21, від 13.04.2021 у справі №  904/2344/19, від 10.04.2019 у справі №  390/34/17, від 09.06.2021 у справі №  911/3039/19, від 25.08.2021 у справі №  910/16519/20, від 22.02.2022 у справі №  904/6293/20, від 16.05.2018 у справі №  910/1163/17, від 25.04.2018 у справі №  910/9915/17, від 10.04.2018 у справі №  910/11079/17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №  905/1227/17, від 25.05.2021 у справі №  461/9578/15-ц.
3.3.          У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 505  805,00  грн у порядку реституції за наслідками визнання недійсним договору та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
3.4.          На обґрунтування касаційної скарги позивач послався на те, що постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №  917/1739/17, від 12.06.2019 у справі №  487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі №  587/430/16-ц, від 25.06.2019 у справі №  924/1473/15, у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №  761/6144/15-ц.
3.5.          Від адвоката відповідача Ващук Ю.  С. надійшов відзив на касаційну скаргу позивача, у якому також викладено клопотання поновити пропущений процесуальний строк на подання цього відзиву.
3.6.          Вказане клопотання не підлягає задоволенню виходячи із наступного.
3.7.          Ухвалою Верховного Суду від 16.05.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Замкова гора" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023, тобто вимоги щодо подачі касаційної скарги та надіслання копії касаційної скарги відповідачу, передбачені статтями 290, 291 ГПК України, заявником виконані, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 20.04.2023.
3.8.          Цією ухвалою визначено, що у разі, якщо учасник справи скористається наданим статтею 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) правом подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу, такий відзив та докази надсилання його копій і доданих до нього документів іншим учасникам справи, має бути поданий до Касаційного господарського суду (01016, м. Київ, вул. О. Копиленка, 6) у строк до 31.05.2023.
3.9.          Згідно частини 1 статті 296 ГПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.
3.10.          Отже, строк на подачу до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу встановлюється судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження, що і було зроблено судом.
3.11.          Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
3.12.          Частиною 1 статті 119 вказаного Кодексу визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
3.13.          У частині 2 наведеної статті вказано, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
3.14.          Згідно статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина 1). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина 2).
3.15.          За вказаних обставин виходячи із вимог, викладених адвокатом відповідача Ващук Ю.  С. у поданому клопотанні, враховуючи наведені положення частини 2 статті 119 ГПК України, на підставі вимог статті 118 цього Кодексу, вказане клопотання адвоката відповідача Ващук Ю.  С. суд залишає без розгляду
4.          Мотивувальна частина
4.1.          Суди встановили, що відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» на підставі рішення установчих зборів співвласників будинків №  2/2 по майдану Соборному, та №4 по вул. Кафедральній, яке оформлено протоколом №  1 від 23.03.2019, було створено Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора» та затверджено його статут. Будинки являють собою єдину забудову, яка утворена з двох будинків, які об`єднані спільною прибудинковою територією.
4.2.          Пунктами 2, 3 розділу ІІІ статуту визначено, що Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. Загальні збори вправі приймати рішення з усіх питань діяльності об`єднання. До виключної компетенції загальних зборів належить, зокрема, попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, сума яких перевищує 200 (двісті) мінімальних заробітних плат; обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем.
4.3.          Відповідно до пунктів 14, 16 розділу ІІІ статуту, до компетенції правління належить, зокрема, прийняття рішень про укладання договорів, сума яких не перевищує 100 (сто) мінімальних заробітних плат. Правління зі свого складу обирає голову правління та його заступника. На виконання своїх повноважень голова правління, зокрема, діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори, сума яких не перевищує 50 (п`ятдесят) мінімальних заробітних плат і вчиняє інші правочини, відповідно до рішень правління.
4.4.          Суди встановили, що 04.06.2019 позивачем (замовник) в особі голови правління Ємельянова Ігоря Юрійовича та відповідачем (виконавець) укладено договір, за умовами якого, його предметом є надання бухгалтерських послуг у тому числі ведення податкового обліку та паспортного столу, організаційних робіт, необхідних для діяльності позивача; виконання сантехнічних робіт в місцях загального користування будинку; обслуговування електромереж в будинку.
4.5.          Пунктами 2.1, 2.2, 2.4 договору встановлено, що ціна послуг зазначених в цьому договорі складає 0,05 відсотків від мінімальної заробітної плати, що на момент укладення складає 4173*0,05%=2 грн 08 коп за 1м^2 загальної площі будинку. Оплата здійснюється позивачем шляхом перерахування на розрахунковий рахунок відповідача коштів не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Ціна за виконання інших додаткових робіт, які не обговорені в даному договорі, погоджується сторонами у відповідному додатку до договору, і сплачується на підставі виставленого рахунку і відповідного акту виконаних робіт.
4.6.          Додатками № 1-3 до договору, сторони визначили перелік додаткових робіт не обумовлених договором, а саме: виконання робіт з технічного обслуговування мереж водопостачання, водовідведення та теплопостачання будинку в місцях загального користування; виконання електромонтажних робіт будинку в місцях загального користування; прибирання сходових клітин та прибудинкової території.
4.7.          Згідно з пунктом 3.1 договору він починає діяти з моменту підписання сторонами; термін дії договору визначається періодом з 04.06.2019 по 31.12.2022.
4.8.          Також встановлено, що на виконання умов договору, позивач з липня 2019 року по липень 2021 року перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в загальній сумі 505805,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями.
4.9.          Крім того, встановлено, що на момент укладення договору, мінімальний розмір заробітної плати становив 4173,00 грн, тому, з урахуванням обмежень, визначених статутом, голова правління вправі був укладати договори, сума яких не перевищує 208  650, 00 грн (4173 грн х 50).
4.10.          Додатковою угодою від 13.08.2021 №  1 до договору сторони домовилися про розірвання договору з 13.08.2021.
4.11.          Причиною виникнення спору стало укладення договору за відсутності рішення загальних зборів позивача, що, на його думку, є підставою для захисту порушеного права шляхом визнання договору недійсним.
4.12.          Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
4.13.          Частиною першою статті 385 Цивільного кодексу України передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків).
4.14.          Відповідно до визначень, наведених у статті 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна; співвласники багатоквартирного будинку (далі - співвласники) - власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку.
4.15.          Отже, об`єднання є органом, який створений власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна.
4.16.          Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб.
4.17.          Із наведених положень Закону вбачається, що управитель, яким у спірних правовідносинах, як встановлено судами є відповідач, забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб і таке забезпечення здійснюється за договором, укладеним ним із співвласниками.
4.18.          Статтею 4 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами (ч. 1). Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Порядок надходження і використання коштів об`єднання визначається цим Законом та іншими законами України (ч. 2). Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання (ч. 4). Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками (ч. 7). Об`єднання відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, від свого імені набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді. Об`єднання не несе відповідальності за зобов`язаннями співвласників (ч. 8).
4.19.          Тож законодавець визначає об`єднання як юридичну особу приватного права (створену в добровільному порядку шляхом її заснування власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку на підставі домовленості між собою), створену власниками для сприяння використання їх власного майна, управління, утримання і використання неподільного та загального майна.
4.20.          Пунктом 8 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що управління багатоквартирним будинком - вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.
4.21.          Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» управління багатоквартирним будинком здійснюється його співвласниками. За рішенням співвласників усі або частина функцій з управління багатоквартирним будинком можуть передаватися управителю або всі функції - об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку (асоціації об`єднань співвласників багатоквартирного будинку).
4.22.          Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Якщо у багатоквартирному будинку в установленому законом порядку утворено об`єднання співвласників, проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень здійснюється згідно із законом, що регулює діяльність об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
4.23.          Наявність вказівки на особливості законодавчого регулювання порядку проведення зборів співвласників та прийняття відповідних рішень не означає того, що зі створенням об`єднання на правовідносини з управління спільним майном багатоквартирного будинку вже не поширюються приписи Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», адже за таких обставин співвласники багатоквартирних будинків не перестають бути учасниками відносин зі здійснення права власності у багатоквартирному будинку (пункт 7.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 906/1308/19).
4.24.          Пунктом 2 частини другої статті 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем.
4.25.          Положеннями статті 11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» унормовано, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за рішенням зборів співвласників (загальних зборів об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) і згодою управителя та зазначається у договорі з управителем. Умови договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком повинні відповідати умовам типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
4.26.          За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуга з управління багатоквартирним будинком - результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору, а управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Споживачами такої послуги може бути індивідуальний споживач (фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги), або колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.
4.27.          За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.
4.28.          Статтею 10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що до виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем.
4.29.          Відповідно до статті 12 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління. За рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації. Об`єднання самостійно визначає порядок управління багатоквартирним будинком та може змінити його у порядку, встановленому цим Законом та статутом об`єднання.
4.30.          Із положень вказаної статті вбачається, що: або управління багатоквартирним будинком здійснює об`єднання через свої органи управління; або за рішенням загальних зборів функції з управління багатоквартирним будинком можуть бути передані (всі або частково) управителю або асоціації.
4.31.          У наведеній вище справі (пункті 4.23 цієї постанови) №  906/1308/19 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021) було розглянуто спір за позовом ОСОБА_1 до ОСББ «Лесі Українки 38» та ФОП Козлової Лариси Борисівни (яка є відповідачем і у справі №  906/854/21, що переглядається у касаційному порядку).
4.32.          Із викладеного вбачається, що ФОП Козлова Лариса Борисівна здійснюючи надання послуг із управління багатоквартирними будинками не могла не знати про наведені положення законодавства про те, що до повноважень зборів співвласників належить прийняття рішень з усіх питань управління багатоквартирним будинком, у тому числі про визначення управителя та його відкликання, затвердження та зміну умов договору з управителем.
4.33.          Отже, укладаючи договір у даній справі ФОП Козлова Лариса Борисівна мала усвідомлювати, що для його укладення необхідна наявність рішення зборів співвласників про це.
4.34.          Наведеним спростовуються доводи відповідача, викладені у касаційній скарзі, щодо застосування до спірних правовідносин принципу заборони суперечливої поведінки.
4.35.          Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
4.36.          Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
4.37.          Встановивши відсутність рішення загальних зборів співвласників, яким було б вирішено питання щодо передачі відповідачу окремих функцій управління багатоквартирним будинком шляхом укладення спірного договору, суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору.
4.38.          Суд касаційної інстанції погоджується із таким висновком та зазначає, що із встановлених судами обставин справи вбачається, що позивач не вправі був укладати спірний договір, оскільки відсутність волевиявлення співвласників будинку у формі рішення, яке оформлено протоколом, не дозволяло голові правління об`єднання вчиняти дії, направленні на встановлення договірних правовідносин з відповідачем щодо одержання послуг за цим договором, а із необхідністю такого волевиявлення співвласників шляхом оформлення його відповідним рішенням, безумовно мав бути обізнаний відповідач.
4.39.          Доводи касаційної скарги вищенаведених висновків судів не спростовують.
4.40.          Безпідставним є посилання заявника у касаційній скарзі на низку постанов Верховного Суду оскільки вони спростовуються висновком, який викладено у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №  906/1308/19, за участю того ж самого відповідача, що і у справі, яка переглядається.
4.41.          Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
4.42.          Аналогічну норму містять положення частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
4.43.          Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
4.44.          За вказаних обставин у спірних правовідносинах, висновок Великої Палати Верховного Суду у справі №  906/1308/19 має суттєве значення для вирішення спору та для єдності судової практики.
4.45.          Колегія суддів зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено положеннями процесуального закону. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
4.46.          Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
4.47.          Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
4.48.          Доводи скаржника, які викладені у касаційній скарзі, також зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, який їх обґрунтовано спростував.
4.49.          Таким чином, оскільки доводи відповідача, викладені в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, скаржником не доведено неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення ними норм процесуального права при винесенні оскаржуваних рішень, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
4.50.          Що стосується касаційної скарги позивача та скасування постановою суду апеляційної інстанції рішення місцевого господарського суду і відмови у стягненні коштів, слід зазначити наступне.
4.51.          Судом першої інстанції встановлено, що наявними у справі доказами підтверджено, що послуги по договору фактично надані відповідачем, позивачем прийняті без скарг, заперечень та оплачені на суму 211807,00грн, про що свідчать підписані між сторонами акти виконаних робіт (наданих послуг) від 04.01.2021 на суму 17602,00грн, від 29.01.2021 на суму 17000,00грн, від 29.01.2021 на суму 8000,00грн, від 03.12.2019 на суму 480,00грн, від 29.10.2019 на суму 225,00грн, від 25.09.2019 на суму 433,00грн, від 22.10.2019 на суму 1180,00грн, від 28.10.2019 на суму 535,00грн, від 15.07.2019 на суму 1380,00грн, від 30.06.2019 на суму 15095,00грн, від 30.06.2019 на суму 7205,00грн, від 31.07.2019 на суму 15095,00грн, від 31.07.2019 на суму 7205,00грн, від 31.08.2019 на суму 15095,00грн, від 31.08.2019 на суму 7205,00грн, від 31.08.2019 на суму 7205,00грн, від 25.09.2019 на суму 430,00грн, від 30.09.2019 на суму 7205,00грн, від 30.09.2019 на суму 15095,00грн, від 28.10.2019 на суму535,00грн, від 29.10.2019 на суму 225,00грн, від 31.10.2019 на суму 15095,00грн, від 31.10.2019 на суму 7205,00грн, від 30.11.2019 на суму 7205,00грн, від 30.11.2019 на суму 15095,00грн, від 03.12.2019 на суму 480,00грн, від 31.12.2019 на суму 7205,00грн, від 31.12.2019 на суму 15095,00грн (т.1, а.с.158-185).
4.52.          Крім цього цим судом зазначено у своєму рішенні, що: своїми ухвалами він неодноразово зобов`язував відповідача надати докази на підтвердження надання послуг на виконання договору (оригінали для огляду в засіданні, копії - для залучення до матеріалів справи) на загальну суму, заявлену до стягнення, у розмірі 505805,00грн; однак відповідач надала такі докази лише на загальну суму 211807,00 грн; надання послуг на суму 293998,00грн відповідачем не доведено; натомість, подані на підтвердження факту надання послуг відповідачем видаткові накладні (т.1, а.с.203-217) свідчать про господарські операції з купівлі-продажу товарів, та здійснені безпосередньо між позивачем та іншими контрагентами, а тому не можуть бути доказами виконання між позивачем та відповідачем договору.
4.53.          Вирішуючи спір у цій частині суд першої інстанції вказав на можливість застосування статті 1212 Цивільного кодексу України.
4.54.          Скасовуючи рішення місцевого господарського суду суд апеляційної інстанції не погодився із такими висновками суду і зазначив, що задовольняючи позов суд першої інстанції вийшов за межі спору застосувавши положення статті 1212 Цивільного кодексу України вказавши, що про це не просив позивач у поданому позові.
4.55.          Однак таке застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права не відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду. Так, переглядаючи судові рішення у справі №  487/10132/14-ц Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11.09.2019 зазначила, що суд має самостійно визначити, яку вимогу по суті, а не за формою, поставив позивач, і застосувати належні норми права; зазначений підхід відповідає принципу jura novit curia(«суд знає закони»), згідно з яким неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
4.56.          Скасовуючи рішення місцевого господарського суду у частині стягнення коштів, та відмовляючи у позові у цій частині суд апеляційної інстанції мотивував свою постанову тим, що оскаржуваний договір є виконаним.
4.57.          Однак суд апеляційної інстанції не спростував висновків місцевого господарського суду про те, що своїми ухвалами він неодноразово зобов`язував відповідача надати докази на підтвердження надання послуг на виконання договору (оригінали для огляду в засіданні, копії - для залучення до матеріалів справи) на загальну суму, заявлену до стягнення, у розмірі 505805,00грн; однак відповідач надала такі докази лише на загальну суму 211807,00 грн; надання послуг на суму 293998,00грн, як вбачається із встановлених місцевим господарським судом обставин справи, відповідачем не доведено.
4.58.          Отже, доводи суду апеляційної інстанції висновків місцевого господарського суду у цій частині не спростовують.
4.59.          Згідно статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1). У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (частина 2). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частина 3). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4).
4.60.          Верховний Суд вважає безпідставним посилання суду апеляційної інстанції на те, що договір є виконаним в частині надання відповідачем послуг на суму 293 998,00 грн, що виключало правові підстави для стягнення з відповідача цієї суми, оскільки із встановлених апеляційним судом обставин справи не вбачається, що відповідач документально підтвердив надання позивачу послуг за договором у сумі 293 998,00 грн.
4.61.          Отже доводи, викладені позивачем у касаційній скарзі, знайшли своє підтвердження.
4.62.          Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
4.63.          За таких обставин, перевіривши застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про обґрунтованість касаційної скарги позивача та про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції у цій частині і залишення в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
4.64.          Відповідно до положень статті 129 ГПК України судові витрати з касаційної скарги покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 312, 315, 317 ГПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора» задовольнити.
Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 в частині скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 22.11.2022 у справі №  906/854/21 скасувати, а рішення Господарського суду Житомирської області від 22.11.2022 у цій частині залишити в силі.
В іншій частині постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.03.2023 залишити без змін.
Стягнути із Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Замкова гора» (код ЄДРПОУ 42920559) 6  354, 21 грн (шість тисяч триста п`ятдесят чотири грн двадцять одну коп.) витрат із сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Стягнути з Фізичної особи - підприємця Козлової Лариси Борисівни (РНОКПП НОМЕР_1 ) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у сумі 2  465  (дві тисячі чотириста шістдесят п`ять )  грн 73  коп.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          Г. М. Мачульський

Судді                                                                                                    Н. О. Багай

                                                                                                    Л. І. Рогач