10.05.23
22-ц/812/457/23
Єдиний номер справи 487/2991/23 
Провадження 22-ц812/457/23                         Головуючий по 1 інстанції Коваленко І.В. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2023р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Базовкіна Т.М., Яворська Ж.М., 

секретар судового засідання – Біляєва В.М., 

за участі: представника відповідача Коваленко О.Л., представника третьої особи Царюка В.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023р. 

за позовом  ОСОБА_2 до Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог – Державний концерн «Укроборонпром» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу,

встановила:

У жовтні 2022р. ОСОБА_2 пред`явив позов до ДП «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» про стягнення грошової компенсації за 16,5 календарних днів невикористаної відпустки та вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
Позивач зазначав, що з 30.07.2015р. по 31.03.2022р. працював на посаді директора ДП «НАРП» та був звільнений з посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП - закінчення строку трудового договору. 
Відповідно до наказу №82-к від 31.03.2022р. про звільнення роботодавець повинен виплатити компенсацію за 16,5 календарних днів невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку згідно з контрактом.
Посилаючись на те, що відповідач всупереч ст.ст.47,116 КЗпП не провів з ним остаточного розрахунку при звільненні, позивач просив про задоволення його вимог.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 січня 2023р. ДК «Укроборонпром» залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023р. у задоволені позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 11 березня 2015р.  ОСОБА_2  призначено виконуючим обов`язки директора ДП «НАРП», а 30 липня 2015р. призначено директором цього ж підприємства за контрактом.
Згідно трудового контракту від 28 липня 2020р. з подальшими змінами і доповненнями, укладеного між  ОСОБА_2  і ДК «Укроборонпром», строк його дії закінчується 31 березня 2022р. За умовами цього контракту ДК «Укроборонпром» взяв на себе зобов`язання у разі припинення повноважень ОСОБА_2  як керівника ДП «НАРП» виплатити йому вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
31 березня 2022р. наказом генерального директора ДК «Укроборонпром» №137-к припинено дію контракту з  ОСОБА_2 відповідно до п.п. «а» п.5.2. цього контракту та звільнено останнього з роботи з 31 березня 2022р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП.
31 березня 2022р. директором ДП «НАРП» Кирницьким В.П., з посиланням на наказ ДК «Укроборонпром» №137-к від 31 березня 2022р., видано наказ №82-к про звільнення ОСОБА_2 з посади директора з 31 березня 2022р. у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП.
Цим же наказом зобов`язано головного бухгалтера виплатити ОСОБА_2  компенсацію за 16,5 календарних днів невикористаної відпустки та вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
12 липня 2022р. наказом виконуючого обов`язки директора ДП «НАРП» №208-к внесені зміни до наказу №82-к від 31 березня 2022р.  з відміною виплати вихідної допомоги.     
В розрахунковому листі ОСОБА_2 за березень 2022р. нараховано, в тому числі компенсацію за 16,5 днів невикористаної відпустки в розмірі 98314,43грн., після утримання податків та зборів - 79143,12 грн.
06.05.2022р. та 06.07.2022р. вказана сума компенсації за дні невикористаної відпустки роботодавцем була виплачена ОСОБА_2 за платіжними дорученнями №1289/0199, №1535/0001.
З`ясувавши, що роботодавцем виплачена ОСОБА_2 компенсація за дні невикористаної відпустки, а вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку у разі закінчення строку дії трудового договору не передбачена контрактом, суд дійшов до вірного висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст.44,47,116 КЗпП для задоволення позову.
В мотивувальній частині апеляційної скарги не міститься жодних аргументів щодо неправомірності відхилення вимог про стягнення компенсація за дні невикористаної відпустки, хоча в резолютивній частині представник позивача просив рішення суду скасувати в цілому та задовольнити, в тому числі й зазначену вимогу.
Проте позивачем не спростовано встановлений судом факт отримання ним від відповідача грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, а тому, враховуючи також положення ч.1 ст.367 ЦПК відсутні підстави вважати рішення суду незаконним в цій частині.
Посилання в апеляційній скарзі відносно права на вихідну допомогу є безпідставними, тому що позивача було звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, а не за ініціативою адміністрації - п.5 ч.1 ст.41 КЗпП, тобто дію контракту не було припинено достроково. У зв`язку з чим не можна вважати порушеними права позивача невиплатою вихідної допомоги. 
Контракт у 2020р. укладався з позивачем на рік, в наступному році його дію було продовжено ще на рік, а тому тлумачення його положень про можливість отримання вихідної допомоги після закінчення його строку в розмірі  шестимісячного середнього заробітку і ще й без будь-яких застережень суперечить як ст.44  КЗпП, якою врегульовані загальні випадки виплати такої допомоги, включаючи вихідну допомогу на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП, так і принципам трудового законодавства закріпленим в ст.ст.21,139 КЗпП, тому що в такому разі не виключається право на її отримання працівником і за умови порушення ним законодавства та заподіяні шкоди підприємству. 
Оскільки суд ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023р.  – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови виготовлено 10 травня 2023р.

Головуючий:                         Судді: