ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 квітня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/1753/22
Головуючий у першій інстанції – Супрун О. П.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/208/23

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого- судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Поклад Д.В. 

сторони: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
відповідачі: Чернігівська міська рада, Чернігівська обласна рада,  
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О. П. від 28 вересня 2022 року, місце ухвалення рішення м.Чернігів, дата складення повного тексту рішення 03 жовтня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради, Чернігівської обласної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

                           В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом до територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, Чернігівської обласної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю. У вимогах заявленого позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили: - визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову позивачі вказували, що з 1994 року ОСОБА_1 постійно проживає в одній із кімнат двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . З 2002 року у другій кімнаті даної квартири почала проживати ОСОБА_2 зі своїми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 21.03.2005 року рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради закріплено житлові приміщення в будинку по АДРЕСА_2 за зареєстрованим та проживаючими в них мешканцями.  У подальшому, громадяни, за якими були закріплені житлові приміщення, приватизували квартири, в яких вони проживали. За доводами позивачів, вони позбавлені можливості приватизувати вищевказану квартиру, оскільки дане майно не перебуває у комунальній власності. Позивачі зазначали, що вони постійно проживають та зареєстровані у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , право власності на яку ні за ким не зареєстровано, та протягом 20 років відкрито, добросовісно та безперервно користуються зазначеною квартирою, вчасно сплачують комунальні послуги. За наведених обставин, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у вимогах заявленого позову просили: - визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_2 право власності за набувальною давністю на 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Чернігівської міської ради, Чернігівської обласної ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову про визнання права власності за набувальною давністю. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року є таким, що ухвалено із порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що не встановлено  факту  добросовісного  заволодіння  позивачами  чужим майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що вона з 1994 року постійно проживає у вищевказаній квартирі, а з 2002 року у даній квартирі почала проживати ОСОБА_2 зі своїми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги вказують, що на момент початку проживання позивачів у вказаній квартирі, вони не були в ній зареєстровані, та не мали документів на право користування нею. Договір найму, ордер чи інший документ на право користування, оренди, на ім`я позивачів на момент звернення з позовом і з початку проживання у квартирі, не видавався. Апелянт стверджує, що вона позбавлена можливості приватизувати вищевказану квартиру, оскільки дане майно не перебуває у комунальній власності.  При цьому, ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , право власності на яку ні за ким не зареєстровано. Апелянт вказує, що вона протягом 20 років відкрито, добросовісно та безперервно користується зазначеною квартирою, вчасно сплачує комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_1 почала володіти квартирою з 1994 року, при цьому, у неї на момент початку володіння квартирою, так і на момент подання позовної заяви до суду були відсутні будь-які правові титули, передбачені законодавством, на таке володіння.  
       
Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2 рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року у даній справі не оскаржує, дане рішення суду першої інстанції апеляційний суд переглядає в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .      

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач територіальна громада міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року. 

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сірий І.О., який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги, серія СВ №1039161 від 31.10.2022 року (а.с.160), підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги. 
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 , відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , представники відповідачів територіальної громади міста Чернігова в особі Чернігівської міської ради, Чернігівської обласної ради, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 27.10.2005 (а.с.56), і по теперішній час, ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . З 19.05.2005 року у спірній квартирі також зареєстрована ОСОБА_2 (а.с.57), з 07.11.2002 року - ОСОБА_3 (а.с.58), з 19.05.2005 року - ОСОБА_4 (а.с.59). Позивач ОСОБА_1 вказувала, що вона проживає у одній із кімнат даної двокімнатної квартири, в іншій кімнаті проживає ОСОБА_2 зі своїми дітьми.    
Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 21.03.2005 року №42 (а.с.76,77), закріплено житлові приміщення в будинку по АДРЕСА_2 за зареєстрованими та проживаючими в них мешканцями, зокрема, приміщення АДРЕСА_4 , закріплено за ОСОБА_1 - житловою площею 13,6 кв.м, та за ОСОБА_2 (вона, 2 сини) - житловою площею 14,1 кв.м. 
Листом від 27.07.2015 року №25-3-115 Комунальний навчальний заклад ”Чернігівський обласний навчально-виробничий центр”, на балансі якого перебувала спірна квартира, повідомив ОСОБА_1 , що житловий фонд 6-9 поверхів будинку по АДРЕСА_2 перейшов у власність територіальної громади м.Чернігова, однак необхідні дії по прийняттю у власність Чернігівською міською радою не вчинені, і обласний навчально-виробничий центр не вправі вирішувати питання приватизації вказаного житлового фонду (а.с.16).
У 2016 році ОСОБА_1 зверталася до Чернігівської міської ради з метою приватизації спірної квартири, при цьому, листом від 29.07.2016 року №Г-312/398 Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради її повідомило, що будинок АДРЕСА_2 , а також безпосередньо квартира АДРЕСА_5 в даному будинку, у комунальну власність територіальної громади м. Чернігова прийняті не були, а, отже, приватизувати житло за вказаною адресою, орган приватизації виконкому Чернігівської міської ради не має законних підстав (а.с.17).
Як вбачається з листа Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради №Г-312 від 01.07.2016 року (а.с.21), ОСОБА_1 зверталася до міського голови м.Чернігова з питанням відносно приватизації спірної квартири, при цьому, отримала відповідь, що будинок АДРЕСА_2 , у комунальну власність територіальної громади м.Чернігова прийнято не було, у зв`язку з чим, приватизувати житло за вказаною адресою, орган приватизації виконкому Чернігівської міської ради не має законних підстав. 
29.11.2017 року Департамент ЖКГ та ПЕК Чернігівської обласної державної адміністрації листом №П-162/01-09 на звернення ОСОБА_2 повідомив, що приватизувати житло в будинку АДРЕСА_2 , а також безпосередньо квартиру АДРЕСА_6 в цьому будинку, орган приватизації виконкому Чернігівської міської ради немає законних підстав, так як будинок, в якому розташована дана квартира, у комунальну власність територіальної громади м.Чернігова прийняті не були. При цьому, даним листом роз`яснено, що КНП ”Чернігівський обласний навчально-виробничий центр” є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Чернігівської області (а.с.28-29).
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Чернігівської обласної ради з приводу приватизації спірної квартири, при цьому, нею була отримана відповідь, що до компетенції Чернігівської обласної ради питання приватизації не відноситься (а.с.30). 
23.04.2021 виконавчий комітет Чернігівської міської ради повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до листа Фонду комунального майна міської ради від 21.04.2021 року №87/2021/2-14.01, кім.2 кв. АДРЕСА_4 не перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Чернігова (а.с.31).
Згідно технічного паспорта, виготовленого ТОВ ”Трудовий колектив Чернігівського міжміського бюро технічної інвентаризації”, користувачами спірної квартири є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (а.с.32-35).
Як вбачається із відповіді Управління забезпечення реалізації повноважень у Чернігівській області Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях від 28.10.2021 року, наданої на адвокатський запит, відомості про нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 від суб`єктів управління до Фонду з метою внесення до Реєстру не надавалися (а.с.36, 37).
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, дата формування: 06.09.2022 року, індексний номер документа: 309034560 (а.с.131), підтверджується, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості щодо спірної квартири відсутні. 

Як вбачається із оскаржуваного рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого позову, суд першої інстанції вказав, що згідно пунктів 2,3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №35, реєстрація фізичних осіб за місцем проживання (далі - реєстрація) ґрунтується на таких принципах: вільне обрання місця проживання (за винятком обмежень, що встановлені законами України); недопущення поширення інформації про фізичну особу, зокрема про місце проживання, без її згоди (крім випадків, визначених законами України, і лише в інтересах захисту прав людини та національної безпеки); місцем проживання фізичної особи є місце, де вона постійно або переважно проживає як власник житлового будинку (приміщення), за договором його наймання, піднаймання, оренди або на інших підставах, передбачених законодавством України; як місце проживання визначаються житлові будинки (приміщення), придатні для проживання і включені до відповідного житлового фонду, у тому числі гуртожитки, заклади для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, дитячі будинки сімейного типу, спеціальні заклади для престарілих, інвалідів, ветеранів. Судом першої інстанції зазначено, що зареєструвавшись у кв. АДРЕСА_4 , позивачі набули право користування спірним помешканням на відповідній правовій підставі, передбаченій п.3 вказаного Тимчасового порядку, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана обставина виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володільці володіють майном, не як власники. Також суд першої інстанції вказав, що сам по собі спір між обласною та міською радами щодо належності житлового будинку АДРЕСА_2 , не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю. За наведених обставин, оскільки судом не встановлено факту добросовісного заволодіння позивачами чужим майном - квартирою АДРЕСА_4 , у розумінні статті 344 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що висновок рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року про відмову у задоволенні вимог її позову, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду від 28.09.2022 року у оскаржуваній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що не встановлено  факту добросовісного заволодіння  позивачами  чужим майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт ОСОБА_1 стверджує, що вона з 1994 року постійно проживає у вищевказаній квартирі, а з 2002 року у даній квартирі почала проживати ОСОБА_2 зі своїми дітьми: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги вказують, що на момент початку проживання позивачів у вказаній квартирі, вони не були в ній зареєстровані, та не мали документів на право користування нею. Договір найму, ордер чи інший документ на право користування, оренди, на ім`я позивачів на момент звернення з позовом і з початку проживання у квартирі, не видавався. Апелянт стверджує, що вона позбавлена можливості приватизувати вищевказану квартиру, оскільки дане майно не перебуває у комунальній власності.  При цьому, ОСОБА_1 постійно проживає та зареєстрована у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , право власності на яку ні за ким не зареєстровано. Апелянт вказує, що вона протягом 20 років відкрито, добросовісно та безперервно користується зазначеною квартирою, вчасно сплачує комунальні послуги. Доводи апеляційної скарги зазначають, що ОСОБА_1 почала володіти квартирою з 1994 року, при цьому, у неї на момент початку володіння квартирою, так і на момент подання позовної заяви до суду були відсутні будь-які правові титули, передбачені законодавством, на таке володіння.  

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року у оскаржуваній частині, виходячи із наступного.  

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України.  
Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 статті 344 ЦК України, яка регламентує набувальну давність, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.
При цьому, необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Отже, при вирішенні спору щодо набувальної давності необхідно встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, а саме, ’’[…] Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.  
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.’’

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Приймаючи до уваги вищенаведене, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року, у оскаржуваній частині, щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Оскільки, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, із врахуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини, судом по справі не встановлено факту добросовісного заволодіння позивачем ОСОБА_1 чужим майном, а саме, квартирою АДРЕСА_4 , у розумінні приписів статті 344 ЦК України.
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована у кв. АДРЕСА_4 з 2005 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку відносно того, що позивач ОСОБА_1 , зареєструвавшись у спірному помешканні, набула право користування ним на відповідній правовій підставі, передбаченій пунктом 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року №35. І вказана обставина виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі, володілець володіє майном, не як власник. При цьому, суд першої інстанції вказав, що сам по собі спір між обласною та міською радами щодо належності житлового будинку АДРЕСА_2 , не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 28.09.2022 року, у оскаржуваній апелянтом частині, ухваленого на підставі норм права, які регламентують дані правовідносини, та на основі з`ясованих фактичних обставин справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду даної справи.
   
За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року, у оскаржуваній апелянтом ОСОБА_1 частині, необхідно залишити без змін. 

Приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2 рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28.09.2022 року у даній справі не оскаржує, дане рішення суду першої інстанції апеляційний суд, відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, переглядає в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .      

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 28 вересня 2022 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: