Постанова
Іменем України
31 травня 2023 року
м. Київ
справа № 331/5317/21
провадження № 61-10144св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,  Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
треті особи:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2022 року у складі судді Жукової О. Є. та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В., 
ВСТАНОВИВ: 
Короткий зміст заявлених вимог
У вересні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним та припинення права власності.
Позов мотивований тим, що 04 листопада 2016 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_5 у позику грошові кошти в розмірі 30 000 дол. США з кінцевим строком повернення до 01 березня 2017 року. 
У визначений строк ОСОБА_5 позику не повернув, у зв`язку з чим ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 30 000 дол. США. 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі № 331/5507/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивача заборгованість у розмірі 30 000 дол. США.
Крім того, позивач зазначав, що 02 серпня 2017 pоку між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А. В., відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м.
ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_5 , маючи невиконане зобов`язання з повернення позики, з метою недопущення погашення цього боргу за рахунок належного йому на праві власності майна, зокрема 1/4 частини квартири, продав свою частку відповідачу, яка є його колишньою дружиною, чим порушив права ОСОБА_1 як кредитора на повернення суми позики.
Таким чином, з урахуванням тієї обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, ОСОБА_1 просив суд: залучити до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати  недійсним договір купівлі-продажу від 02 серпня 2017 року № 693, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А. В.; припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 ; розподілити судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Жовтневий районний суд міста Запоріжжя своїм рішенням від 30 червня 2022 року, залишеним без змін  постановою Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, і що  відчуження належної йому частини квартири відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Крім того, суди дійшли висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін, вказавши, що на час розгляду справи ОСОБА_5 , як сторона оспорюваного правочину, помер, відтак зазначений спір безпосередньо стосується прав та інтересів його спадкоємців, які зобов`язані, в порядку статті 1282 ЦК України, задовольнити вимоги кредитора, проте спадкоємці ОСОБА_5 не були залучені до участі у справі як співвідповідачі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2022 року,  ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 522/3541/15 (провадження № 61-31599св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), від 24 червня 2022 року у справі № 520/15284/17 (провадження № 61-2368св21) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
Окрім того, вказує, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20), постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14-ц (провадження № 61?5735св19), від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18 (провадження № 61?1621св19), від 27 січня 2021 року у справі № 291/1024/18-ц (провадження № 61-3817св20), про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи зобов`язаний встановити коло спадкоємців відповідача, залучити їх до участі у справі співвідповідачами та розглянути спір по суті заявлених вимог.
Також у касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що судові рішення прийняті без дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), та те, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бєлка А. В., подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.
Провадження у суді касаційної інстанції
Верховний Суд своєю ухвалою від 19 жовтня 2022 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи.
У жовтні 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2023 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 листопада 2016 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 у позику суму грошових коштів в розмірі 30 000 дол. США, яку зобов`язався повернути до 01 березня 2017 року, що підтверджується розпискою від 04 листопада 2016 року (а.с. 7).
02 серпня 2017 pоку між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу № 693, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тавтєлєвим А. В., відповідно до якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,83 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 1317061223101 (а.с. 15-16).
За умовами зазначеного договору продаж квартири здійснено за 74 311,25 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання договору (пункт 3 Договору).
Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 24 грудня 1996 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 10 жовтня 2006 року (а.с. 85).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 08 липня 2020 року у справі № 331/5507/19, яке набрало законної сили 17 серпня 2020 року, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованість згідно з розпискою від 04 листопада 2016 року у розмірі 30 000 дол. США (а.с. 8-14).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.19).
Представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 звертався до нотаріуса із заявою про наявність майнових вимог до спадкоємців ОСОБА_5 , та зазначив, що на теперішній час коло спадкоємців не встановлено. Жодних доказів на підтвердження звернення до нотаріуса із заявою про наявність майнових вимог до спадкоємців ОСОБА_5 суду надано не було.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у 
пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду частково не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 просив суд визнати  недійсним договір купівлі-продажу від 02 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а також залучити до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є дочками  ОСОБА_5 від шлюбу з ОСОБА_2 , оскільки до звернення з цим позовом до суду ОСОБА_5 , як сторона оспорюваного договору, помер,  коло його спадкоємців не встановлено, а рішення у цій справі може вплинути на їх права, як співвласників квартири АДРЕСА_1 .
Встановлено, що єдиним відповідачем у цій справі позивач зазначив ОСОБА_2 , як сторону оспорюваного договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 4 частини третьої статті 175 ЦПК України).
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.
Згідно з частинами першою-другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача)) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог по суті заявлених вимог.
Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 дійшов висновку, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Встановлено, що єдиним відповідачем у цій справі позивач зазначив ОСОБА_2 , як сторону оспорюваного договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Іншою стороною оспорюваного договору є померлий ОСОБА_5 , а відтак його спадкоємці мали б бути залучені до участі у справі співвідповідачами, проте позовних вимог до останніх не заявлено.
Верховний Суд зауважує, що права, передбачені ЦПК України щодо третьої особи і відповідача, є різними за своїми значеннями та впливом на процес; права відповідача значно ширші прав третьої особи.
Належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Відтак належним суб`єктним складом відповідачів є склад відповідачів, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного матеріального правовідношення.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17.
Враховуючи, що на час розгляду справи ОСОБА_5 , як сторона оспорюваного правочину, помер, зазначений спір безпосередньо стосується прав та інтересів його спадкоємців, законним та обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій, з яким погоджується Верховний Суд, про те, що підставами для відмови у позові є неналежний суб`єктний склад учасників справи, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.
Незалучення співвідповідачів до участі у справі позбавляє їх права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 року  у справі № 711/1344/21 (провадження № 61-28св23).
Разом з тим, висновки суду першої та апеляційної інстанцій по суті заявлених вимог є передчасними, оскільки вирішення питання про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог можуть бути зроблені за належного суб`єктного складу учасників справи.
Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 належить відмовити у зв`язку з тим, що вирішення цього спору без залучення співвідповідачем спадкоємців ОСОБА_5 є неможливим. Суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог, проте зробили передчасні висновки щодо мотивів такої відмови в частині вирішення спору по суті. Тому оскаржені судові рішення належить змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін. 
Разом з тим, наведені обставини не перешкоджають заявнику звернутись із новим позовом, визначившись із належним суб`єктним складом відповідачів.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що у справі, яка переглядається, саме на суд покладено обов`язок встановлювати коло спадкоємців померлого ОСОБА_5 , з огляду на таке.
Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою встановлено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін.
Заявляючи позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02 серпня 2017 pоку, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , позивач посилався на положення ЦК України щодо підстав недійсності правочинів та загальні засади цивільного судочинства. 
Обставини, які входять до предмета доказування у справах про спадкування, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Отже, для встановлення кола спадкоємців необхідно перевірити матеріали спадкової справи та встановити, хто звертався із заявою про прийняття спадщини тощо.
У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов`язаний витребувати такі докази.
Крім того, у  справі, яка переглядається, в суду не було підстав для зупинення провадження у справі з метою встановлення спадкоємців померлого ОСОБА_5 , оскільки його смерть настала до звернення позивача до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі, тому останній не міг бути відповідачем у справі, а зазначений ОСОБА_1 відповідач не потребував заміни правонаступником. 
У касаційній скарзі заявник посилається, зокрема, на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20), постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14-ц (провадження № 61-5735св19), від 30 липня 2020 року у справі № 670/23/18 (провадження № 61-1621св19), від 27 січня 2021 року у справі № 291/1024/18-ц (провадження № 61-3817св20).
Так, у зазначених постановах Верховного Суду викладено висновок про те, що ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні. За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, провадження у справі в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 підлягало закриттю з підстав, передбачених пунктом першим частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, як правильно зробив суд апеляційної інстанції.  Таким чином процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.
Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.
Загальні правила пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців визначається, зокрема статтею 1281 ЦК України, що не підлягають зміні нормами процесуального законодавства.
Отже, відсутні підстави вважати, що у справі, яка переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог у зв`язку з неналежним складом відповідачів, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду. Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо застосування норм права, та  які не врахували суди попередніх інстанцій у цій справі. 
Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних рішень по суті заявлених вимог, оскільки такі висновки мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Перевіривши в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - змінити, з викладенням їх мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в решті - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги підлягає зміні лише мотивувальна частина судових рішень, а по суті вирішення позову судові рішення залишаються без змін, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 30 червня 2022 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           І. М. Фаловська
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
                                                                                                           С. О. Карпенко
                                                                                                       В. В. Сердюк
                                                                                                  В. А. Стрільчук