Дата документу 12.04.2023 Справа № 336/1453/22

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 336/1453/22	Головуючий у 1-й інстанції Звєздова Н.С. Повний текст рішення складено 27.06.2022 року. 	
Пр. № 22-ц/807/233/23	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 квітня 2023 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)                Гончар М.С.
суддів                                                Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,
за участі секретаря                                        Камалової В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАПОРІЗЬКЕ МАШИНОБУДІВНЕ КОНСТРУКТОРСЬКЕ БЮРО «ПРОГРЕС» ІМЕНІ АКАДЕМІКА О.Г. ІВЧЕНКА (надалі – ДП «Івченко-Прогрес») про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, зобов`язання нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу
ВСТАНОВИВ:

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-11), який у подальшому уточнила (а.с. 156-157), та в якому просила - визнати незаконним та скасувати наказ № 331-к/тр директора ДП «Івченко-Прогрес» - ОСОБА_3 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_4 », який виданий відповідачем 15.12.2021 року; - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачці невиплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи від дати фактичного відсторонення з 20.12.2021 року по дату зупинення дії наказу № 331-к/тр 28.02.2022 року у розмірі 36276,63 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4300,00 грн.
В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що з 02.04.1985 року вона перебуває у трудових відносинах з відповідачем. 
12.11.2021 року керівництво підприємства видало наказ № 1157 «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників проти COVID-19», де зобов`язало керівників структурних підрозділів підприємства ознайомити всіх працівників підприємства із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19. Згідно з вказаним наказом, керівництво повідомило про відсторонення робітників від роботи без збереження заробітної плати до надання документа, що підтверджує отримання повного курсу вакцинації чи міжнародного, внутрішнього сертифіката або іноземного, що підтверджує вакцинацію від COVID-19. З текстом вказаного наказу ОСОБА_1 17.11.2021 була ознайомлена під особистий підпис. 09.12.2021 року керівництво підприємства видало наказ № 1247 «Про внесення змін до Наказу 1157 від 12.11.2021», Додаток №1 (Повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення) до наказу № 1157 від 12.11.2021 року видає у новій редакції, згідно якої відповідач ставить до відома працівників, що на період дії карантину встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників підприємства. На підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 та пункту 41 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 просить працівників надати керівнику підрозділу документи, які підтверджують наявність у них профілактичного щеплення проти COVID-19, наприклад: документ, який підтверджує, що працівник пройшов повний курс вакцинації або одну і дозу дводозної вакцини від COVID-19, включеної ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний внутрішній сертифікат або іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 одною дозою дводозної вакцини діючий жовтий сертифікат, або однією дозою однодомної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат), які включені ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях. Також цим же наказом працівникам було запропоновано надати довідку про тимчасові або постійні протипоказання до вакцинації проти COVID-19 відповідної форми №028-1/о. 
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не було надано жодного з перелічених документів, 15.12.2021 року керівництво підприємства керуючись статтею 46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 зі змінами та доповненнями, що внесені наказом МОЗ України № 2393 від 01.11.2021 та наказом відповідача від 12.11.2021 № 1157 зі змінами та доповненнями, що внесені наказом від 09.12.2021 № 1247, видало наказ № 331-к/тр про відсторонення її від роботи з 20 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Звєздову Н.С. (а.с. 95). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 96-97) провадження у цій справі відкрито.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року (а.с. 165-177) в задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 182-185) просила рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача. 
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 189). Ухвалою апеляційного суду від 05 серпня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито (а.с. 193), дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 194).
Оскільки, в силу вимог ст. 274 ч. 1 ЦПК України «Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження», у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються…справи, що виникають з трудових правовідносин. В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 199-213).
Ухвалою апеляційного суду від 29 вересня 2022 року (а.с. 221-222) провадження у цій справі зупинено до перегляду судового рішення у подібних відносинах (у іншій справі ЄУН 130/3548/21, суддя-доповідач Ткачук О.С.) у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду (а.с. 214-220).
Ухвалою апеляційного суду від 21 лютого 2023 року провадження у цій справі поновлено (а.с.239) у зв`язку із оприлюдненням 21.02.2023 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 227-238) постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в іншій справі ЄУН 130/3548/21, дану справу з урахуванням конкретних її обставин призначене у судове засідання. 
В порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі, з урахуванням висновку ВП ВС, викладеного у постанові від 14.12.2022 року у справі ЄУН 130/3548/21, який є обов`язком для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України, апеляційним судом у цій справі роз`яснено учасникам цієї справи (а.с. 246-247) їх право (обов`язок) надати апеляційному суду у цій справі: посадову інструкцію позивача (належним чином завірену копію)? довідку про середній заробіток позивача з урахуванням вимог Порядку, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року? інформацію про те: чи допущений позивач до роботи чи звільнений ? якщо позивач допущений до роботи чи звільнений, то коли саме, з яких підстав і чим це підтверджується (належним чином завірена копія відповідного наказу)? чи виплачена позивачеві за період відсторонення його від роботи будь-яка заробітна плата? якщо так, то коли саме та в якому розмірі і чим це підтверджується (належним чином завірені копії документів: виписки по рахунку, платіжне доручення тощо)? а також наслідки ненадання апеляційному суду останніх, а саме: апеляційний суд буде розглядати дану справу в апеляційному порядку в межах наявних у цій справі матеріалів та доказів. 
Після вищезазначеного роз`яснення апеляційного суду в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України відповідачем апеляційному суду надано через канцелярію клопотання про долучення до матеріалів цієї справи довідки (а.с. 248-249), за змістом якої: позивач ОСОБА_1 працює у відповідача з 02.04.1985 року по теперішній час контролером верстатних та слюсарних робіт 6 розряду БТК цеху 36 відділу технічного контролю 01.06.82.01.02; з 20.12.2021 року вона була відсторонена від роботи на час відсутності щеплення проти COVID -19 (наказ № 331-к/тр від 15.12.2021 року); на час відсторонення ОСОБА_1 від роботи загальна чисельність підприємства складала 2724 працівників, чисельність відділу технічного контролю 01.06.82.01.02 складала 12 працівників, чисельність цеху, в якому розташоване робоче місце ОСОБА_1 -113 працівників.
У дане судове засідання належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.
За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності позивача ОСОБА_1 за присутності представника останньої – адвоката Говорова А.В. (а.с. 186) та представника відповідача – ОСОБА_5 (а.с. 149). 
Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.
Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, - у тому числі представника відповідача, яка на запитання апеляційного суду у тому числі зазначала, що всі документи, про надання яких апеляційний суд роз`яснював учасникам цієї справи у своєму листі в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України, вже наявні у матеріалах цієї справи, окрім довідки на виконання вказівки касаційного суду в іншій вищезазначеній справі з подібних відносин, про кількість соціальних контактів позивача, як працівника відповідача, на робочому місці (прямих/непрямих), яку відповідач надав сьогодні для долучення до матеріалів цієї справи через канцелярію суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу. 
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 263-265, 353-354 ЦПК України, ст. 46 КЗпП України, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб, ст. 27 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 331-к/тр від 15.12.2021 року, та відповідно, відсутності підстав для задоволення похідних від них вимог позивача до відповідача про середній заробіток.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є обґрунтованим та законним.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України – питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.
Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідно до відміток у трудовій книжці позивачки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , остання з 02.04.1985 перебуває у трудових відносинах з відповідачем ДП «Івченко-Прогрес» (а.с.19).
Наказом ДП «Івченко-Прогрес» від 15.12.2021 № 331-к/тр позивачка ОСОБА_1 з 20 грудня 2021 року була відсторонена від роботи з посади контролера верстальник та слюсарних робіт (верстальні роботи) 6 розряду БТК ц.36 відділу технічного контролю 01.06.82.01.02 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 64).
Підставою видання вказаного наказу зазначені ст. 46 КЗпП, ч.2 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 № 1645-ІІІ, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 зі змінами та доповненнями, що внесені Наказом МОЗ № 2393 від 01.11.2021. На звороті наказу є необхідні погоджувальні підписи уповноважених осіб ДП «Івченко-Прогрес» (а.с.64 зворот).
Зі змісту наказу керівництва ДП «Івченко-Прогрес» від 12.11.2021 № 1157 «Про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19» вбачається, що керівників структурних підрозділів підприємства строком до 23.11.2021 року було зобов`язано ознайомити усіх працівників підрозділів із повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 (додаток 1 до цього наказу) під особистий розпис та надати листи ознайомлення начальнику управління інфраструктури. Керівникам структурних підрозділів підприємства строком до 01.12.2021 року надати до відділу кадрів підприємства списки вакцинованих працівників з підтверджуючими документами зазначених у додатку 1. У разі відмови працівника до вакцинації надати акт відмови від профілактичного щеплення (додаток 2 до цього наказу). Покласти відповідальність на керівників структурних підрозділів за виконання умов цього наказу.
17.11.2021 позивачка ОСОБА_1 під особистий підпис (а.с.61) була ознайомлена з додатком № 1 до наказу ДП «Івченко - Прогрес» № 1157 від 12.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 з 09.12.2021 року для працівників ДП «Івченко-Прогрес», відповідно до наказу МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 із змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 року №2393 та про наслідки відмови або ухилення від вакцинації у вигляду відсторонення від роботи без збереження заробітної плати до усунення обставин, що його зумовили.
Наказом керівництва ДП «Івченко-Прогрес» від 09.12.2021 № 1247 «Про внесення змін до Наказу 12.11.2021 № 1157», Додаток 1 до Наказу № 1157 від 12.11.2021 було викладено у новій редакції, а саме: «Якщо до 16 грудня 2021 р. не буде надано одного із зазначених документів 20 грудня 2021р. працівники, що їх не надали, можуть бути відсторонені від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Інформуємо також, що період відсторонення від роботи без збереження заробітної плати не увійде до страхового стажу для призначення пенсії та оплати тимчасової непрацездатності, адже за цей період роботодавець не сплачуватиме за працівника страховий внесок. Період відсторонення без збереження зарплати не увійде й до стажу, що дає право на щорічну відпустку. Додатково повідомляємо у випадку відмови від проведення профілактичного щеплення без підтверджуючої довідки про наявні медичні протипоказання, на працівника підприємства повинно бути складено акт відмови від профілактичного щеплення за зразком додаток 2 до наказу №1157 від 12.11.2021 року». На звороті наказу також є необхідні погоджувальні підписи уповноважених осіб ДП «Івченко-Прогрес».
Сторонами по справі не надано доказів того, що позивачка під особистий підпис була ознайомлена з наказом керівництва ДП «Івченко-Прогрес» від 09.12.2021 № 1247 «Про внесення змін до наказу 12.11.2021 № 1157» чи відмовилася від ознайомлення з ним. Також, з наданих суду письмових доказів, вбачається, що позивачкою не було надано будь-яких заперечень на виконання вимог наказів керівництва ДП «Івченко-Прогрес» від 12.11.2021 № 1157 та від 09.12.2021 № 1247. Вказане також не спростовано сторонами по справі.
Актом №82-02 від 29.11.2021 (а.с. 122) зафіксовано відмову  ОСОБА_1 надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Від підпису про ознайомлення із зазначеним Актом, ОСОБА_1 відмовилася.
Відповідно до вказаного акту, позивачка була проінформована про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення та відсторонення її від роботи з 09.12.2021, а також про необхідність ознайомитись з наказом про відсторонення під підпис 09 грудня 2021 року та строк відсторонення допоки вона на надасть документ про щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Таким чином, позивачка з 29.11.2021 до моменту фактичного її відсторонення від роботи (15.12.2021) мала час для того, щоб надати зазначені у наказі від 09.12.2021 № 1247 документи, але станом на 15.12.2021 нею не було надано будь-яких документів, що підтверджують проведення нею профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідки про тимчасові або постійні протипоказання щодо такої вакцинації за формою № 028-1/о.
Наказом директора ДП «Івченко-Прогрес» від 15.12.2021 року № 331-к/тр (а.с. 123) позивачка ОСОБА_1 з 20.12.2021 була відсторонена від роботи, як працівник, що відмовляється або ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
15.12.2021 року начальником цеху/відділу у присутності представника профспілкового комітету та співробітника цеху/відділу було складено акт № 82-11 (а.с. 124) про відмову ОСОБА_1 ознайомитися з наказом № 331-к/тр від 15.12.2021 про відсторонення її від роботи та відмову засвідчувати ознайомлення підписом. У вказаному Акті зазначено, що текст наказу ОСОБА_1 було зачитано уголос, після чого вона наголосила, що з відстороненням не згодна і підпис у відмітці про ознайомлення ставити не буде.
Ст. 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
До інших випадків, передбачених законодавством належить, зокрема відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.
Згідно з ч. ч. 1, 2 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Ч. ч. 3.4 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлено, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються.
У пункті 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» в редакції, чинній на час винесення спірного наказу (далі –постанова № 1236), передбачено, що керівники державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій мають забезпечити: (1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); (2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; (3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 (далі - Наказ МОЗ).
Згідно з п. 6 Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого Наказом № 2153, обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.
Відповідно до цієї постанови, а також наказів від 07 жовтня 2021 року № 1306/36928 та від 08листопада 2021 року № 1452/37074, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України, у Запорізькій області до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, входить 4 таких підприємства, в тому числі, ДП «Івченко-Прогрес», отже на його працівників розповсюджується дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153 Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням.
Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.
Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.(п.4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731)
Відповідно до постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153.
Відсторонення працівника від роботи за своїм змістом означає призупинення трудових правовідносин - тимчасове увільнення працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і, в свою чергу, тимчасове увільнення роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату.
Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Відсторонення від роботи оформляються наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому мають бути наведені підстава та строки відсторонення. Працівник має ознайомитись з таким наказом негайно під розпис, оскільки йдеться про реалізацію права працівника на працю.
Судом першої інстанції було правильно встановлено на підставі матеріалів цієї справи та не заперечується представником позивачки, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку була повідомлена про те, що вона в силу вищезазначених положень Закону та займаної посади підпадає під Перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого КМУ, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень.
Відтак, суд першої інстанції правильно не вбачав ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу в діях ДП «Івченко-Прогрес» в особі директора, який, з урахуванням покладеного обов`язку, згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи за відсутності відповідного щеплення.
Встановлені судом першої інстанції обставини достовірно підтверджують відповідність положенням Закону дій відповідача ДП «Івченко-Прогрес» в особі директора, у якому працює позивачка, щодо відсторонення її від роботи за встановлених вище підстав, адже вони випливали із встановленого діючим законодавством обов`язку роботодавця.
Крім того, суд першої інстанції оцінюючи втручання у права позивачки і чи було таке втручання виправданим, дійшов правильного висновку про таке.
Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як зазначено в наказі № 2153, перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження інфекцій.
Тобто, у даному випадку мета втручання у приватне життя позивачки була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка розповсюдилася за короткий строк у всьому світі.
У п. 274 та 280 рішення від 28.04.2021 у справі «Vavricka And Others V. The Czech Republic» ЄСПЛ констатує, що органи влади держави можуть самостійно визначати політику у сфері охорони здоров`я і межі їх розсуду є достатньо широкими.
У даному спорі органи влади, шляхом запровадження обов`язкової вакцинації проти COVID-19 для місця роботи позивачки, надали їй вибір зробити щеплення (при відсутності протипоказань) чи бути відстороненою без виплати заробітної плати.
Судом першої інстанції на підставі матеріалів цієї справи було правильно встановлено та не заперечується стороною позивачки, що остання була повідомлена про те, що вона в силу вищезазначених положень законодавства та займаної посади, підпадає під перелік осіб, які підлягають обов`язковій вакцинації проти СОVID-19 на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, відсутність якої тягне за собою відсторонення її від роботи без збереження заробітної плати, крім працівників, за наявності відповідної довідки медичного закладу, які мають абсолютні протипоказання до проведення щеплень.
Позивачка ОСОБА_1 не надала жодних доказів, що свідчили б про неможливість чи наявність у неї об`єктивних труднощів для того щоб зробити щеплення. Також відсутні докази щодо неможливості отримання нею відповідної довідки про наявність протипоказань, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не зробила щеплення проти COVID-19 з власної волі, а оскільки вона була попереджена про наслідки у виді відсторонення її від посади, то і усвідомлювала ці наслідки.
За викладених обставин, судом першої інстанції правильно не встановлено ознак неправомірності під час винесення оскаржуваного наказу в діях ДП «Івченко-Прогрес» в особі його керівника, яке, з урахуванням покладеного на нього обов`язку, згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та КЗпП України, правомірно прийняло рішення про тимчасове відсторонення позивачки від роботи за відсутності відповідного щеплення або наявності довідки медичного закладу щодо абсолютних протипоказань до його проведення.
У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 331-к/тр від 15.12.2021 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Також відсутні підстави для задоволення похідних вимог про середній заробіток та стягнення витрат на правничу допомогу.
Суд першої інстанції правильно врахував положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також правильно врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58), згідно з якою, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1  в особі представника ОСОБА_2  є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.
В силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду  при розгляді справи № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.
Апеляційним судом встановлено, що останньою правовою позицію Великої Палати Верховного Суду у подібних відносинах є саме правова позиція, викладена у постанові ВП ВС від 14.12.2022 у справі ЄУН 130/3548/21, яка у тому числі підтвердила законність проведення в Україні обов`язкового щеплення проти COVID-19 відповідно до переліку професій, виробництв та організацій за наявності вищезазначеного чинного на час постановлення оскаржуваного наказу відповідача законодавства, та яка підлягає врахуванню апеляційним судом у цій справі в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Рішення суду першої інстанції у цій справі узгоджується із вказаним правовим висновком ВП ВС. Однак, на виконання:
= вказівок касаційного суду у вищезазначеній постанові ВП ВС від 14.12.2022 у справі ЄУН 130/3548/21: «…п. 14.9 Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: – кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); – форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; – умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; – контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням …»,
= та вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України (лист апеляційного суду - а.с. 246), з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача, 
= апеляційним судом було додатково перевірено у цій справі та прийнято в якості доказу, передбаченого ст. 367 ч. 3 ЦПК України, довідку відповідача (а.с. 249) і додатково встановлено таке:
-позивач ОСОБА_1 в силу своєї займаної посади у відповідача (робоча інструкція РИ 82.004-2017 контролера верстальних та слюсарних робіт (верстальні роботи) шостого розряду відділу технічного контролю – копія а.с. 20-27, з якою позивач була ознайомлена під особистий підпис 06.07.2017 року), має чисельну кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих) щодня, оскільки протягом робочого дня постійно має контролювати деталі та вузли і вимагати від чисельної кількості інших працівників - виконавців якісне виготування верстальних і слюсарних робіт, вести журнали на прийняту та забраковану продукцію, доповідати контрольному майстру (начальнику БТК) про всі відступлення, виявлені при прийомці продукції щодня тощо у цеху із 113 працівників, в якому розташоване робоче місце ОСОБА_1 (відділ технічного контролю, в якому чисельність працівників складає 12), а загальна чисельність працівників підприємства 2724;
- відповідач не мав можливості організувати вищезазначену роботу позивача в дистанційному (надомному) режимі, оскільки остання потребує безпосереднього огляду (контролю) продукції з боку позивача під час їх виготовлення та за результатами її виготовлення саме у цеху протягом кожного дня, навіть, по декілька разів на день (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною позивача апеляційному суду не надані), тобто «неможливо перенести цех відповідача «на квартиру» позивача чи передавати «вибіркову» продукцію відповідача - державного підприємства, яке входить до складу Державного концерну «Укроборонпром» та сферою діяльності якого є серійне виробництво газотурбінних двигунів авіаційного й промислового застосування тощо (інформація у загальному доступі в Інтернет - ст. 82 ч. 3 ЦПК України), на контроль позивачеві її виконавцями «через скриньку» тощо, оскільки саме позивач, як контролер, має обирати, яку саме продукцію, коли саме та в якій спосіб (з використанням всіх передбачених технічними вимогами випробувань, за допомогою контрольно-вимірювального інструменту та приборів) перевіряти, при цьому цех та, відповідно, підприємство відповідача, який є «живим організмом» та має працювати у «безперебійному» режимі, інші працівники не повинні чекати при виконанні ними вже своєї «щоденної» роботи на виконання «щоденних» обов`язків контролера позивачем).
Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.
Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України також сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1 .
Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, докази передбачені ст. ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі стороною позивача апеляційному суду не надані.
Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.
В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.
Проте, апеляційним судом встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.
Відмова судом у цій справі у задоволенні первісних позовних вимог позивача до відповідача (про визнання незаконним та скасування вищезазначеного наказу про відсторонення позивача від роботи) при вищевикладених встановлених судом обставинах, є підставою для відмови у задоволенні похідних від них позовних вимог позивача до відповідача у цій справі (про зобов`язання останнього нарахувати та виплатити позивачці невиплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу).
При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.
Крім того, суд першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, вирішив питання про судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судом першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.
Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 червня 2022 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 19.04.2023 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Дашковська А.В.	Подліянова Г.С.