Постанова                       
Іменем України    
12 квітня 2023 року 
м. Київ
справа № 522/16447/15
провадження № 61-4962св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка  В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оксі Банк»,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтований тим, що 10 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та   ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0077/74/74431 про надання позичальнику споживчого кредиту у розмірі 97 465,00 дол. США на строк до 10травня 2027 року зі сплатою 13,25 % річних. 
На забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання 10 травня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/0077/74/74431/1, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 014/0077/74/74431.
Позичальник не виконав умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за їх використання, внаслідок чого у нього виникла прострочена заборгованість, яка станом на 21 травня 2015 року становила 698 254,45 дол. США, що еквівалентно 14 532 533,86 грн, та складається зі: заборгованості за кредитом у розмірі 97 216,21 дол. США, що еквівалентно 2 023 328,12 грн; заборгованості зі сплати відсотків у розмірі 101 158,66 дол. США, що еквівалентно 2 105 375,80 грн; пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за період з 20 травня 2014 року до 21 травня 2015 року у розмірі 499 879,83 дол. США, що еквівалентно 10 403 829,94 грн.
Просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 698 254,45 дол. США.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29жовтня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431 у сумі 698 254,45 дол. США, що еквівалентно 14 532 533,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2015 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 рокупозов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431 у сумі 698 254,45 дол. США, що еквівалентно 14 532 533,86 грн і складається зі: заборгованості за кредитом у розмірі 97 216,21 дол. США, що еквівалентно 2 023 328,12 грн; заборгованості зі сплати відсотків - 101 158,66 дол. США, що еквівалентно 2 105 375,80 грн; пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за період з 20 травня 2014 року до 21 травня 2015 року - 499 879,83 дол. США, що еквівалентно 10 403 829,94 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Суд першої інстанції виходив з того, що банк, як кредитор, виконав обов`язок за умовами договору, надавши кредитні кошти позичальнику. ОСОБА_1 умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх використання не виконав, внаслідок чого в нього виникла прострочена заборгованість, яка станом на 21 травня 2015 року становила 698 254,45 дол. США.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року скасовано.
Відмовлено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.
Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість.
Пунктом 6.5 кредитного договору від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431 визначено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, неустойки тощо у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30-го календарного дня від дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення кредитора з вимогою дострокового погашення.
03 березня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» через приватного нотаріуса надіслав позичальнику ОСОБА_1 заяву про заборгованість станом на 16  червня 2007 року у розмірі 109 089,82 дол. США, що еквівалентно 550 903,59 грн, з яких основна заборгованість за кредитом - 97 216,21 дол. США, що еквівалентно 490 941,86 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 633,50 дол. США, що еквівалентно 3 199,17 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 7 246,37 дол. США, що еквівалентно 36 594,16 грн, пеня - 3 993,74 дол. США, що еквівалентно 20 168,37 грн. У листі зазначено, що згідно зі статтею 592 ЦК України заставодержатель вимагає дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо ця вимога не буде задоволена, зверне стягнення на предмет застави.
05 червня 2008 року нотаріальною конторою Овідіопольського районного нотаріального округу видано виконавчий напис ВКІ № 954093 про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 грн. Вказаний виконавчий документ стягувач пред`явив до виконання. Постановою державного виконавця другого відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі від 23 червня 2008 року відкрито виконавче провадження (ВП НОМЕР_1) з примусового виконання виконавчого напису від 05 червня 2008 року.
Оскільки у 2008 році банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, повідомив позичальника про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431 у розмірі 109 089,82 дол. США, що еквівалентно 550 903,59 грн (з врахуванням заборгованості за кредитом, відсотками і пенею), то банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати як проценти, так  неустойку (пеню) за кредитним договором.
Суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення з позичальника і його поручителя заборгованості за кредитним договором станом на 21 травня 2015 року у розмірі 698 254,45 дол. США, що еквівалентно 14 532 533,86 грн, оскільки є виконавчий напис від 05 червня 2008 року ВКІ № 954093 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 грн, яка включала в себе заборгованість за кредитом, процентами і пеню, а також витрати за вчинення виконавчого напису.
Доводи ОСОБА_1 щодо підстав для застосування строку позовної давності суд апеляційної інстанції до уваги не взяв, оскільки позовна давність не застосовується у разі, якщо заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року, просило скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, яка була прийнята після ухвалення рішення судом першої інстанції.
Апеляційний суд порушив норми статей 10 і 263 ЦПК України, якими закріплено принцип верховенства права, не застосував до спірних правовідносин статті 526, 554, 599, 625 ЦК України.
Судове рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення. Приєднання апеляційним судом до матеріалів справи нових доказів та їх дослідження є неприпустимим після ухвалення рішення судом першої інстанції.
З огляду на це, суд першої інстанції не зобов`язаний був з`ясовувати обставини 2008 року, оскільки відповідні докази у справі були відсутні, та всупереч статті 10 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом подати докази під час розгляду справи в Приморському районному суді м. Одеси.
Банк не змінював строк виконання основного зобов`язання, оскільки відповідно до пункту 12.2 кредитного договору зміни в договорі оформлюються додатковими угодами, які стають невід`ємною частиною договору. Крім того, згідно з пунктом 1.2 кредитного договору кредит надано до 10 травня 2027 року, а відповідно до пункту 9.1 - договір набуває чинності з часу його підписання сторонами та діє до повного погашення кредитної заборгованості.
Зобов`язання за кредитом не припинили дію, оскільки з огляду на норми статей 1046, 1048 ЦК України, як для визначення моменту укладення договору позики, так і для встановлення моменту його припинення, правове значення має саме факт передання грошей.
Відповідно до статті 1050 ЦК України після направлення вимоги про дострокове погашення кредиту змінюється лише умова договору про строк повернення кредиту, а інші умови договору залишаються незмінними. Відповідно банк не втратив можливість нарахувати та стягнути з позичальника відсотки за користування кредитом. 
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 755/30334/14-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 311/4189/15-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 274/5179/14-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 0417/12368/2021, кредитор має право нараховувати проценти за кредитним договором до моменту повного виконання договору (погашення заборгованості).
Оскільки строк дії кредитного договору сторони визначили до 10 травня 2027 року, банк не пропустив позовну давність.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає, що необхідно відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у липні 2021 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів АТ «Райффайзен Банк Аваль», просить касаційну скаргузалишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
Відзив обґрунтований тим, що за наявності нескасованого виконавчого напису нотаріуса від 05 червня 2008 року ВКІ №954093 про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 грн,  наслідком задоволення позову у цій справі буде притягнення боржника до подвійної відповідальності за одне і те ж порушення умов кредитного договору, що суперечить статті 61 Конституції України. 
У березні 2008 року банк скористався правом дострокового повернення кредитних коштів, змінивши таким чином строк виконання основного зобов`язання. Зі спливом строку кредитування припинено право банка нараховувати проценти та неустойку за кредитним договором.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У червні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року залучено Акціонерне товариство «Оксі Банк» (далі - АТ «Оксі Банк») до участі у справі, як правонаступника АТ «Райффайзен Банк Аваль».
Позиція Верховного Суду
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Згідно зі статтею 400 ЦПКУкраїни переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
10 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0077/74/74431 про надання позичальнику споживчого кредиту у розмірі 97 465,00 дол. США на строк до 10 травня 2027 року зі сплатою 13,25 % річних (а. с. 12-29, т. 1).
На забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язання 10 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 014/0077/74/74431/1, відповідно до якого ОСОБА_2 поручився перед банком за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору № 014/0077/74/74431 (а. с. 30-33, т. 1).
Згідно з пунктом 13 кредитного договору від 10 травня 2007 року позичальник зобов`язався повертати кредит з процентами щомісячними фіксованими платежами (ануїтетний платіж) протягом всього строку дії договору, тобто до 10 травня 2027 року (а. с. 12, т. 1).
Пунктом 6.5 кредитного договору від 10 травня 2007 року визначено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки тощо, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених договором. Таке дострокове погашення повинно бути здійснено позичальником не пізніше 30-го календарного дня від дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення кредитора з вимогою дострокового погашення (а. с. 17, т. 1).
03 березня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» через приватного нотаріуса надіслало позичальнику ОСОБА_1 заяву, в якій зазначено: між сторонами укладений кредитний договір від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431; станом на 16 червня 2007 року заборгованість за кредитом становить 97 216,21 дол. США, що еквівалентно 490 941,86 грн, заборгованість за нарахованими відсотками - 633,50 дол. США, що еквівалентно 3 199,17 грн, заборгованість за простроченими відсотками - 7 246,37 дол. США, що еквівалентно 36 594,16 грн, пеня - 3 993,74 дол. США, що еквівалентно 20 168,37 грн, загальна сума заборгованості - 109 089,82 дол. США, що еквівалентно 550 903,59 грн; згідно зі статтею 592 ЦК України заставодержатель вимагає дострокового виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а якщо ця вимога не буде задоволена, зверне стягнення на предмет застави; додатково будуть стягнуті гроші у розмірі 6 009 за вчинення нотаріусом виконавчого напису (а. с. 237, т. 1).
Заява банку від 03 березня 2008 року приватний нотаріус передав ОСОБА_1 (а. с. 237 зворот, т. 1).
Суди встановили, що нотаріальною конторою Овідіопольського районного нотаріального округу 05 червня 2008 року був виданий виконавчий напис ВКІ №954093 про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 грн. На підставі постанови ВДВС від 23 червня 2008 року відкрито ВП НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису від 05 червня 2008 року (а. с. 238-244, т. 2).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17грудня 2008  року усправі № 2-2258/08, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 лютого 2009 року, у позові ОСОБА_1 до ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Мазаратія А. В. про визнання виконавчого напису недійсним відмовлено.
У апеляційній скарзі на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2017 року ОСОБА_1 просив суд застосувати у справі позовну давність (т. 2, а. с. 230).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку та поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), зроблено висновок, відповідно до якого, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як встановлено судами та не заперечується сторонами 10 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та   ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/0077/74/74431 про надання позичальнику споживчого кредиту у розмірі 97 465,00 дол. США на строк до 10 травня 2027 року зі сплатою 13,25 % річних.
Суд апеляційної інстанції встановив, що 03 березня 2008 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» через приватного нотаріуса надіслало позичальнику ОСОБА_1 заяву про дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором від 10 травня 2007 року № 014/0077/74/74431 на загальну суму заборгованості - 109 089,82 дол. США, що еквівалентно 550 903,59 грн, , забезпеченого заставою, а якщо ця вимога не буде задоволена, зверне стягнення на предмет застави, (а. с. 237, т. 1).
05 червня 2008 року нотаріальною конторою Овідіопольського районного нотаріального округу був виданий виконавчий напис ВКІ №954093 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 556 912,59 грн. 
Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався, зокрема, на те, що у зв`язку з несвоєчасним поверненням ОСОБА_1 кредиту та процентів станом на 21 травня 2015 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 698 254,45 дол. США, що еквівалентно 14 532 533,86 грн.
Встановивши факт звернення банку у 2008 році із заявою про вчинення виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості незалежно від способу такого стягнення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що банк змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору, а тому відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку до дня повернення позики.
Такі висновки апеляційного суду є правильними та відповідають усталеній практиці Верховного Суду щодо розгляду подібних спорів, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Аргументи заявника про те, що банк не змінював строк виконання основного зобов`язання, оскільки зміни в договорі мають оформлюватись додатковими угодами, спростовуються встановленими обставинами у справі, які підтверджують наміри та реальні дії банку для односторонньої зміни умов договору - дострокового погашення кредитної заборгованості.
Такі дії банк вчинив відповідно до пункту 6.5 кредитного договору від 10 травня 2007 року,  згідно з яким визначено право кредитора вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки тощо, у випадку, зокрема, невиконання позичальником умов цього договору.
Також доводи заявника про те, що банк не змінював строк виконання основного зобов`язання суперечать його ж аргументам про те, що відповідно до статті 1050 ЦК України після направлення вимоги про дострокове погашення кредиту змінюється лише умова договору про строк повернення кредиту.
Посилання заявника на те, що відповідно до пункту 9.1 кредитного договору договір набуває чинності з часу його підписання сторонами та діє до повного погашення кредитної заборгованості, тобто до 10 травня 2027 року, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм статей 1046, 1048 ЦК України.
Аргументи банку з посиланням на відповідну практику Верховного Суду, що кредитор має право нараховувати проценти за кредитним договором до моменту повного виконання договору (погашення заборгованості), не підтверджені умовами кредитного договору. Позивач не надав суду доказів, що сторони погодили питання щодо сплати процентів за договором позики після зміни строку кредитування.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не мав застосовувати до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, яка була прийнята після ухвалення рішення судом першої інстанції, є необґрунтованими та спростовуються частиною четвертою статті 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ухвалення Великою Палатою Верховного Суду судового рішення 28 березня 2018 року не спростовує існування та не змінює зміст норм матеріального чи процесуального права, які існували як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення до суду з позовом.
Посилання суду апеляційної інстанції про відмову у стягненні основної заборгованості за кредитом, враховуючи наявність виконавчого напису від 05 червня 2008 року ВКІ № 954093 про стягнення з   ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, не відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19): «зважаючи на доводи відповідачів щодо можливості подвійного стягнення боргу з огляду на звернення стягнення на підставі виконавчого надпису нотаріуса, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що кредитор не може бути обмежений у виборі застосованого способу задоволення своїх вимог до боржника, в той час як контроль за недопустимістю подвійного стягнення заборгованості в межах своїх повноважень здійснює як державний (приватний) виконавець, так і суд в рамках судового контролю за виконанням судових рішень».
Аналогічний правовий висновок застосовано у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 641/6811/17 (провадження № 61-17111св19).
Отже, наявність виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за договором позики, яка ним не погашена, не свідчить про подвійне притягнення до відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Проте підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає з огляду на підстави його касаційного оскарження.
В оцінці підстав касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 року ВерховнийСуд звертає увагу, що з огляду на наведені вище доводи касаційної скарги заявник вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
Питання відступу від правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, неодноразово було предметом вирішення Великою Палатою Верховного Суду.
У пункті 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) зазначено: «Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами договору строку надання позики (тобто за період правомірного користування нею). Після спливу такого строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється. Права та інтереси позикодавця в охоронних правовідносинах (тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання) забезпечує частина друга статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53-54, 90-91)). Підстав для відступу від цих висновків щодо застосування приписів ЦК України про стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами немає.»
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, заявник не конкретизував, який саме правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 суперечить нормам матеріального чи процесуального права. Заявник узагальнено послався на необхідність відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
За таких обставин, Верховний Суд вважає, що заявник не обґрунтував наявність правових підстав для відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, отже, передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
З огляду на підставу касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції Верховний Суд дійшов висновку про залишення її без змін 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення постанови суду апеляційної інстанції без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оксі Банк», залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2021 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                          І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      В. В. Яремко