ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2023 року 
м. Київ

справа № 813/7638/13-а
касаційне провадження № К/9901/31702/18 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 (суддя Кедик М.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 (головуючий суддя - Глушко І.В., судді - Большакова О.О., Макарик В.Я.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКРО Львів" до Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ФАКРО Львів"  (далі -  Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області (далі - Інспекція, відповідач, контролюючий орган), в якому просило  визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Інспекції від 22.08.2013 №0001582210/2840 в частині визначення грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 979203,00 грн за основним платежем та у сумі 37712,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на неврахування податковим органом під час прийняття оскаржуваного рішення, що основні засоби, для будівництва яких позивачем отримано позику від нерезидента, у ІІ кварталі 2011 року використовувалися у господарській діяльності Товариства. Позивач зауважує, що цех з виробництва деталей мансардних вікон та котельня на альтернативному виді палива введені в експлуатацію з 01.04.2011 у зв`язку із закінченням їх будівництва, що підтверджується відповідними документами, наданими позивачем до проведення перевірки. Крім того, податковим органом не враховано, що проценти за позикою підлягають включенню до складу витрат у податковому періоді їх нарахування на підставі підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138, пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України (далі - ПК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), оскільки після завершення будівництва та початку експлуатації основних засобів, такі основні засоби перестають бути кваліфікаційним активом, припиняється їх капіталізація (включення фінансових витрат до їх собівартості), що підтверджується пунктом 13 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати». Суми курсових різниць від перерахунку отриманої позики та процентів в іноземній валюті належать до інших операційних витрат періоду їх нарахування, а тому відсутні будь-які правові підстави для віднесення втрат від курсових різниць до фінансових витрат, що включаються до собівартості основних засобів, на створення яких було отримано позику, а також застосування до правовідносин по відображенню у податковій декларації від`ємного значення курсових різниць положення підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України, що регулює віднесення фінансових витрат до складу інших витрат. Позивач вважає, що у даному випадку застосуванню підлягають положення підпункту 138.10.4 пункту 138.10 статті  138, підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 ПК України, що регулюють віднесення втрати від курсових різниць до складу інших операційних витрат.
Справа неодноразово розглядалась різними судовими інстанціями.
Львівський окружний адміністративний суд постановою від 27.02.2017, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017, позов задовольнив повністю: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення Інспекції від 22.08.2013 №0001582210/2840.
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Інспекція подала  касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
У доводах касаційної скарги відповідач цитує норми матеріального та процесуального права, стверджує про неврахування судами, що платник нараховані і сплачені проценти ставки за користування позиками повинен був включати до первісної вартості об`єкта основного засобу, на будівництво якого було їх отримано та використано. Скаржник доводить, що від`ємне значення курсових різниць від перерахунку заборгованості за договорами позики підлягають включенню до первісної вартості об`єкта основного засобу, на будівництво якого було отримано і використано позики, як інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями. 
В касаційній скарзі не вказано, в чому саме полягає неправильне застосування судами норм матеріального права, контролюючий орган фактично викладає обставини, якими він керувався під час прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.
Позивач у запереченнях на касаційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень, просив залишити їх без змін, а касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення. 
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 04.07.2017 відкрив провадження за касаційною скаргою Інспекції. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 27.07.2023 прийняв касаційну скаргу до провадження та витребував матеріали справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 03.07.2023 - визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 04.07.2023.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача та дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що контролюючим органом проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2012, про що складено акт від 22.08.2013 №334/22-10/25551988 (далі - акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем вимог:
пункту 135.1, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 ПК України, в результаті чого позивачем занижено доходи, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування за ІІ квартал 2011 року в сумі 92830,00 грн;
пункту 138.1 статті 138, підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України, в результаті чого завищило витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування (при нарахуванні процентів за позикою), всього у сумі 1458343,00 грн;
пункту 138.1 статті 138, підпункту 138.10.4 пункту 138.10 статті 138, пункту 146.5 статті 146, підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 ПК України, в результаті чого завищило витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування (при відображення від`ємного значення курсових різниць), всього у сумі 2861519,00 грн.
На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.08.2013 №0001582210/2840, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток в розмірі 1038266,25 грн, у тому числі: за основним платежем в сумі 1000554, 00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 37712,25 грн.
Позивачем визнано несвоєчасне включення до доходу суми безнадійної кредиторської заборгованості у розмірі 92830,00 грн.
Спір виник щодо правильності визначення позивачем податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємств, а саме - щодо віднесення до складу витрат процентів за позикою та від`ємного значення курсових різниць від перерахунку заборгованості по позиці у періоді їх нарахування.
Надаючи оцінку правомірності прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, Верховний Суд виходить із такого.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пункту 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140,  статті 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пункті 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Інші операційні витрати, включають, зокрема: а) витрати за операціями в іноземній валюті, втрати від курсової різниці, визначені згідно зі ст.153 цього Кодексу; б) амортизацію наданих в оперативну оренду необоротних активів; амортизацію необоротних та нематеріальних активів у складі об`єктів, отриманих у концесію відповідно до Закону України «Про особливості передачі в оренду чи концесію об`єктів централізованого водо-, теплопостачання і водовідведення, що перебувають у комунальній власності»; в) інші витрати операційної діяльності, пов`язані з господарською діяльністю (підпункт  138.10.4 пункту 138.10 статті 138 ПК України).
Відповідно  до підпункту 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 ПК України поняття основні засоби визначено як матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).
Водночас виключний перелік витрат, з яких складається первісна вартість об`єкта основних засобів визначено пунктом 146.5 статті 146 ПК України: суми, що сплачуються постачальникам активів та підрядникам за виконання будівельно-монтажних робіт (без непрямих податків); реєстраційні збори, державне мито та аналогічні платежі, що здійснюються у зв`язку з придбанням/отриманням прав на об`єкт основних засобів; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв`язку з придбанням (створенням) основних засобів (якщо вони не відшкодовуються платнику); витрати на страхування ризиків доставки основних засобів; витрати на транспортування, установлення, монтаж, налагодження основних засобів; фінансові витрати, включення яких до собівартості кваліфікаційних активів передбачено положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку; інші витрати, безпосередньо пов`язані з доведенням основних засобів до стану, в якому вони придатні для використання із запланованою метою (пункт 146.5 статті 146 ПК України).
Так, статтею 141 ПК України встановлено особливості визначення складу витрат платника податку в разі сплати процентів за борговими зобов`язаннями, зокрема згідно з пунктом 141.1 цієї статті будь-які витрати, пов`язані з нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку), включаються до складу витрат у податковому періоді їх нарахування, якщо такі нарахування здійснюються у зв`язку з провадженням господарської діяльності платника податку.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, 22.07.2008 між позивачем та позикодавцем FakroSp.zо.о. (Польща) укладено договір, за умовами якого позивач отримав довгострокову позику для фінансування будівництва нового цеху по монтажу вікон та фінальної обробки елементів на суму 1000000 Євро, який зареєстрований Управлінням Національного банку України у Львівській області - реєстраційне свідоцтво від 21.08.2008 №741, мета використання коштів - «для фінансування будівництва нового цеху по монтажу вікон та фінальної обробки елементів».
Також, 20.10.2008 між позивачем та позикодавцем FakroSp.zо.о. (Польща) укладено договір, за умовами якого позивач отримав довгострокову позику для фінансування будівництва нового цеху по монтажу вікон та фінальної обробки елементів на суму 2000000 Євро, який зареєстрований Управлінням Національного банку України у Львівській області - реєстраційне свідоцтво від 21.11.2008 №781, мета використання коштів - «для фінансування будівництва нового цеху по монтажу вікон та фінальної обробки елементів».
За умовами зазначених договорів процентна ставка є змінною та вираховується як сума ставки WIBOR для 1 місячних міжбанківських депозитів у Польщі та націнки у 1,1 %. Процентна ставка визначається від ставки WIBOR в перший день місяця, в який сплачується відсоток, у випадку якщо у цей день ставка нефіксована, то на підставі ставки, коли була в останнє фіксована.
Отримані від FakroSp.zо.о. (Польща) суми позики позивачем використані на будівництво майнового комплексу на вул. Городоцькій 355-б у м. Львові , що складається із нежитлових будівель цеху з виробництва деталей мансардних вікон, загальною площею 6833,9 кв.м (літ. «И-1»), та котельні, загальною площею 314,7 кв.м (літ. «І-1»).
Відповідно до наказу Товариства від 29.03.2011 №15 зазначені об`єкти введені в експлуатацію з 01.04.2011 (ІІ квартал 2011 року) у зв`язку з закінченням будівництва.
Закінчення такого будівництва підтверджується: актами готовності об`єктів до експлуатації від 12.10.2010 №1, №2; рішеннями Виконкому від 22.10.2010 №1452, №1455 «Про погодження акта готовності об`єкта до експлуатації - цеху з виробництва деталей мансардних вікон на вул. Городоцькій, 355-б» та «Про погодження акта готовності об`єкта до експлуатації котельні на альтернативному виді палива на вул. Городоцькій, 355-б» відповідно; сертифікатами відповідності серії ЛВ001390, ЛВ001391 від 22.11.2010, виданими Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області.
На вказані об`єкти нерухомості 19.04.2011 позивачем отримано правовстановлюючі документи свідоцтва про право власності на нежитлову будівлю. За користування вказаними позиками позивач нараховував та сплачував проценти, суму яких включав до складу: первісної вартості основних засобів відповідно до пункту 146.5 статті 146 ПК України у 2010 році - І кварталі 2011 року; витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування в рядок 06.3.1 Декларації з податку на прибуток (2011 рік - рядок 06.4.1 Декларації) «Фінансові витрати» відповідно до підпункту 138.10.5 пункту  138.10 статті 138 ПК України  всього в сумі 1458343,00 грн.
Позивач щомісяця подавав звіти про залучення та обслуговування кредиту за договором з нерезидентом, згідно з якими обслуговуючий банк контролює правильність нарахування відсотків за договорами позик, отриманих від нерезидента.
Визначення термінів «капіталізація фінансових витрат» та «кваліфікаційний актив» в ПК України не наведено.
Проте відповідно до підпункту 14.1.84 пункту 14.1 статті 14 ПК України  інші терміни для цілей розділу III (Податок на прибуток підприємств) використовуються у значеннях, визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та національними і міжнародними положеннями (стандартами) фінансової звітності, положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
Так, Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 №92, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, визначено, що фінансові витрати не включаються до первісної вартості основних засобів, придбаних (створених) повністю або частково за рахунок запозичень (за винятком фінансових витрат, які включаються до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати») (пункт 8 П(С)БО 7).
Відповідно до пункту 3 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 №415, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.05.2006 за №610/12484 (далі - П(С)БО 31): запозичення - позики, векселі, облігації, а також інші види короткострокових і довгострокових зобов`язань, на які нараховуються відсотки; фінансові витрати - це витрати на проценти та інші витрати підприємства, пов`язані із запозиченнями; кваліфікаційний актив - актив, який обов`язково потребує суттєвого часу для його створення; капіталізація фінансових витрат - включення фінансових витрат до собівартості кваліфікаційного активу; собівартість кваліфікаційного активу - витрати на придбання, будівництво, створення, виготовлення, виробництво, вирощування і доведення кваліфікаційного активу до стану, у якому він придатний для використання із запланованою метою або продажу (далі - витрати на створення кваліфікаційного активу).
Приклади кваліфікаційних активів наведено в додатку 1 до цього Положення (стандарту), зокрема, це будівництво приміщень, будинків, будівель, споруд, виготовлення і монтаж устаткування, розробка (створення) програмного продукту та інших матеріальних активів, які тривають.
Згідно з пунктом 4 П(С)БО 31 фінансові витрати визнаються юридичними особами витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані (визнані зобов`язаннями), крім фінансових витрат, які капіталізуються.
Пунктом 13 П(С)БО 31 визначено, що капіталізація фінансових витрат припиняється, якщо створення кваліфікаційного активу завершено.
Відповідно до пункту 2.9 розділу II «Порядок капіталізації фінансових витрат» Методичних рекомендації з бухгалтерського обліку фінансових витрат, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2010 №1300, капіталізація фінансових витрат припиняється після завершення робіт із створення кваліфікаційного активу, а саме після: введення в експлуатацію основних засобів забудовником; введення в експлуатацію основних засобів і нематеріальних активів, які створювались на підприємстві; завершення підрядником виконання робіт за будівельним контрактом; оприбуткування готової продукції з суттєвим за часом операційним циклом.
Наведені правові норми дають підстави вважати, що після завершення будівництва та початку експлуатації будівель вони перестають бути кваліфікаційним активом та стають основними засобами, та припиняється включення фінансових витрат до їх собівартості. Фінансові витрати, пов`язані із позикою, що виникли після завершення створення кваліфікаційного активу, не включаються до первісної вартості основних засобів, а визнаються витратами того звітного періоду, за який вони були нараховані.
Ураховуючи зазначене колегія суддів не може погодитись з доводами скаржника про необґрунтоване включення нарахованих та сплачених процентів за користування вказаними позиками до первісної вартості об`єкта основного засобу, на будівництво якого було їх отримано та використано, до моменту завершення його створення, а після початку експлуатації - до витрат періоду їх нарахування.
Колегія суддів враховує, що, як встановлено судовими інстанціями, основні засоби, для будівництва яких було отримано та використано позику від нерезидента, введені в експлуатацію та з ІІ кварталу 2011 року використовувались у господарській діяльності позивача. При цьому, реальність господарських операцій доведена наданими позивачем на розгляд суду належними та допустимими доказами.
Відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 ПК України визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку. При цьому, прибуток  (позитивне  значення  курсових  різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від`ємне значення курсових різниць) ураховується у складі  витрат  платника податку.
Пунктом 20 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин (далі - П(С)БО 16) визначено, що до інших операційних витрат включаються втрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов`язаннями, що пов`язані з операційною діяльністю підприємства).
Визначення курсових різниць здійснюється відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 10.08.2000 №193, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі-П(С)БО 21).
Так, відповідно до пунктів 7, 8 П(С)БО 21 монетарні статті в іноземній валюті відображаються з використанням валютного курсу на кожну дату балансу. Визначення курсових різниць за монетарними статтями в іноземній валюті проводиться на дату здійснення господарської операції та на дату балансу. Курсові різниці від перерахунку грошових коштів в іноземній валюті та інших монетарних статей про операційну діяльність відображаються у складі інших операційних доходів (витрат).
Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах. Монетарні статті - це статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов`язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі грошей або їх еквівалентів (пункт 4 П(С)БО 21).
Як установлено судами і підтверджено матеріалами справи, у поданій позивачем декларації має місце відображення як від`ємного так і позитивного значення курсових одиниць. Позитивне значення курсових різниць (доходи) за 2011 рік становить разом 3746008,13 грн, у тому числі за ІІ-ІV квартали 2011 року 948330,13 грн, 1320102,25 грн та 1477575,75 грн відповідно. Від`ємне значення курсових різниць (витрати) за 2011 рік становить разом 3054341,58 грн, у тому числі за вказані квартали - 1556,117,46 грн, 96824,25 грн та 60901,50 грн відповідно.
За підсумками 2011 року дохід позивача від розрахунку курсових різниць за вищевказаними договорами позики перевищив витрати на 1332164,92 грн, однак, податковим органом при прийнятті рішень за результатами перевірки не враховувано існуюче позитивне значення курсових різниць (доходи).
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про безпідставність твердження відповідача на можливість віднесення курсових різниць до первісної вартості об`єкта основного засобу процентів та інших витрат, оскільки з моменту введення в експлуатацію об`єкти, для будівництва яких позивачем отримана позика, не є кваліфікаційним активом, що має наслідком припинення їх капіталізації.
Також, є помилковим застосування податковим органом до спірних відносин щодо віднесення до складу інших витрат від`ємного значення курсових різниць від перерахунку заборгованості по позиці в іноземній валюті положень підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 ПК України.
Відповідач доводами касаційної скарги не спростовує висновків судів попередніх інстанцій. Контролюючий орган касаційною скаргою не обґрунтував і не зазначив, у чому полягає неправильне застосування судами норм матеріального права.
Відповідач у касаційній скарзі фактично просить про переоцінку, додаткову оцінку доказів, що знаходиться поза межами касаційного перегляду встановленими частиною другою статті 341 КАС України, якою передбачено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішень суду не встановлено.
Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Залізничної об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27.02.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк