Дата документу 02.05.2023 Справа № 336/1798/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Справа № 22-ц/807/1028/23                                  Головуючий у 1-й інстанції: Боєв Є.С.
Є.У.№ 336/1798/23                                                Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючої:         Кочеткової І.В.,
суддів:                 Кримської О.М.,
                        Дашковської А.В.,
секретар:         Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката Щасливого Олексія Романовича, який діє в інтересах стягувача ОСОБА_1 , на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), 
за апеляційною скаргою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2023 року, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2023 року представник стягувача ОСОБА_1   адвокат Щасливий О.Р. звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Зазначав, що постановою Запорізького апеляційного суду від 23.12.2020 у справі № 336/3744/19, з урахуванням ухвал від 21.01.2021 про виправлення описки, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 03.11.2021, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2020, задоволено позов ОСОБА_1 , визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів відмовлено.
22.07.2022 районним судом видано виконавчий лист, який був пред`явлений до примусового виконання, проте 27.01.2023 Шевченківським ВДВС у м. Запоріжжі повідомлено стягувача про повернення виконавчого документа на підставі п.7 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» як такого, що не передбачає заходів примусового виконання.
Посилаючись на невідповідність дій державного виконавця вимогам Закону України «Про виконавче провадження», яким визначені як порядок виконання рішення суду боржником, так і обов`язок виконавця перевірити його виконання, просив суд визнати незаконними дії ВДВС та зобов`язати останнього прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 22.07.2022 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі № 336/3744/19, згідно з яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 з матір`ю. 
Крім того, просив про поновлення строку на звернення до суду зі скаргою, посилаючись на поважність причин його пропуску. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2023 року поновлено адвокату Щасливому О.Р. строк на оскарження дій державного виконавця.
Визнано незаконними дії Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо відмови ОСОБА_1 у прийнятті до виконання виконавчого листа виданого 22.07.2022 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі №336/3744/19, згідно з яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) прийняти до виконання виконавчий лист, виданий 22.07.2022 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі № 336/3744/19, згідно з яким визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)  подав апеляційну скаргу, в  якій,  посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволені скарги. Зазначав, що у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження» діяльність державних або приватних виконавців спрямована на примусове виконання судових рішень. Постанова Запорізького апеляційного суду від 23.12.2020 у справі № 336/3744/19, якою визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, не є такою, що повинна виконуватись у примусовому порядку, оскільки виконання даного рішення не передбачає заходів примусового виконання а тому повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 7 .ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» – є законним та обґрунтованим. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які суперечать нормам матеріального права, а тому оскаржувана ухвала має бути скасована. Звертає увагу апеляційного суду на те, що на примусовому виконанні перебуває інше судове рішення, яким зобов`язано батька ОСОБА_3 повернути и доньку ОСОБА_2 за місцем проживання матері. Зазначене рішення виконується в порядку ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за цим рішенням боржник зобов`язаний вчинити певні дії. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказав, що ОСОБА_4 приховала від суду той факт, що судове рішення було виконано в добровільному порядку та, зловживаючи своїми права, отримала виконавчий документ. В позові про стягнення аліментів на утримання дитини з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вказала, що дитина проживає з нею з 06 січня 2021 року, тим самим спростовуючи доводи скарги. ОСОБА_3 вважає, що апеляційна скарга Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)  є цілком обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а висновки суду в оскаржуваній ухвалі – помилковими.
ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу вказала, що доводи, викладені апелянтом не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вважає, що протиправна поведінка державного виконавця та повернення їй виконавчого документа порушує її права, а також норми Конституції України. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника державної виконавчої служби та заперечення адвоката Щасливого О.Р., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини підлягає примусовому виконанню, а тому державний виконавець неправомірно повернув виконавчий документ стягувачу.
Проте такі висновки суду першої інстанції є помилковими, суд дійшов їх без дослідження фактичних обставин справи, а тому з ними не можна погодитися.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження» N 1404-VIII визначені вимоги до виконавчого документу. Частиною 4 п.7 вказаної норми передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;
Статтею 10 Закону № 1404-VIII встановлені такі заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
За змістом частини першої статті 63 Закону № 1404-VIII рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється Розділом VIII Закону № 1404-VIII. До рішень немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64-1 Закону № 1404-VIII); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону № 1404-VIII); про виселення божника (стаття 66 Закону № 1404-VIII); про вселення стягувача (стаття 67 Закону № 1404-VIII); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.
Судом встановлено, що  постановою Запорізького апеляційного суду від 23.12.2020 у справі № 336/3744/19 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 
22.07.2022 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист на виконання вказаного судового рішення, який пред`явлено ОСОБА_1 до примусового виконання.
27.01.2023 державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кабаченко Ю.Ю. складено повідомлення про повернення на підставі ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання як такого, оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення.
Визнаючи дії державного виконавця неправомірними, суд першої інстанції виходив із того, що судове рішення підлягає примусовому виконанню, оскільки батько дитини за цим рішенням зобов`язаний передати дитину матері, а виконавець зобов`язаний проконтролювати виконання боржником судового рішення.
Проте, суд першої інстанції не врахував, що судове рішення про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю не відноситься до рішення немайнового характеру, за яким боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.
Поза увагою суду залишилася і та обставина, що по спору між тими ж сторонами існує інше судове рішення про зобов`язання батька ОСОБА_3 повернути малолітню доньку ОСОБА_2 за місцем проживання матері, яке перебуває на примусовому виконанні органів ДВС та виконується в порядку ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».
За таких обставин висновки суду першої інстанції про неправомірність дій державного виконавця є помилковими і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах справи, а тому оскаржувана ухвала на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової – про відмову у задоволенні скарги.
Керуючись ст. ст. 263, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного межрігіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)  задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2023 року у цій справі скасувати.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби в м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково. 
Повний текст постанови складено 03 травня 2023 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська