Справа № 301/2372/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       06 квітня 2023 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
       суддів: Кондора Р.Ю., Готри Т.Ю. 
       з участю секретаря судового засідання: Сливка С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, яка діє в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року, ухвалене головуючою суддею Даруда І.А., за позовом ОСОБА_1 до Довжанської сільської ради Хустського району про визнання права власності на нерухоме майно 

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом до Приборжавської сільської ради Іршавського району про визнання права власності на нерухоме майно. Позов обґрунтовує тим, що рішенням Приборжавської сільської ради від 21.06.2018 їй було виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,01 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та 01.08.2018 проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку.
Рішенням 18 сесії 7 скликання Приборжавської сільської ради від 26.06.2019 було затверджено проект землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для будівництва індивідуального гаража площею 0,01 га, в землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та цим же рішенням передано їй у приватну власність земельну ділянку площею 0,01 га кадастровий номер 2121986800:04:001:0197 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться по АДРЕСА_1 . 
Впродовж липня-серпня 2019 року вона побудувала громадський будинок з громадськими (допоміжними) будівлями та спорудами – магазин, КП «Іршавське БТІ» був розроблений технічний паспорт, де на схематичному плані магазин позначений літерою А. Вказана будівля знаходиться в належному технічному стані і побудована з дотриманням будівельних норм і правил, а також з дотриманням санітарних норм, що стверджує можливість її надійної та безпечної експлуатації. Права третіх осіб при здійсненні будівництва не порушені. Однак, відсутність дозволу на проведення будівництва позбавляє її можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами – магазин. 
З урахуванням вищенаведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами – магазин, що розташований в АДРЕСА_1 .

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами – магазин, що розташований в АДРЕСА_1 .

Хустська місцева прокуратура Закарпатської області, яка діє в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області подала апеляційну скаргу, як особа, яка не брала участі в справі, проте оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та інтереси Управління. Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 на належній їй земельній ділянці в 2019 році самочинно збудувала магазин загальною площею 138,1 кв. м. Вимогами ч. 2 ст. 331 ЦК України, ст. 182 ЦК України та ч. 2 ст. З та ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових орав на нерухоме майно та їх обтяжень», всі об`єкти нерухомого майна після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, та лише після цього особа набуває право власності на неї. Визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Однак судом першої інстанції визнано право власності на самочинно збудовані будівлі, незважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази прийняття їх в експлуатацію та державної реєстрації права. Також судом першої інстанції залишено поза увагою, те, що позивач не звертався до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області для набуття права власності та введення об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом до суду про визнання права власності. Окрім цього, інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єктів та вводу їх в експлуатацію у встановленому законодавством порядку відсутня. 
Апелянт зазначає, що оскарження прокурором рішення суду спрямоване на задоволення суспільних потреб у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання – безпечності існування збудованої будівлі; порушення інтересів держави, в тому числі, полягає в тому, що за відсутності законних підстав, визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на самочинно збудовані торгові приміщення порушує встановлений законодавством порядок набуття права власності на майно, оскільки прийняття рішення про прийняття об`єкта в експлуатацію відноситься до компетенції Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області. Окрім того відсутність документів, що підтверджують безпечність експлуатації створює небезпеку для населення та порушує права Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області щодо контролювання та здійснення перевірок. Вважаючи, що висновки суду не відповідають обставинам справи і судом порушено норми матеріального права, апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, вимоги якого зводяться до відмови у задоволенні скарги та залишення у силі рішення суду першої інстанції. Посилається на те, що побудований об`єкт має передбачені ст. 376 ЦК України ознаки самочинного будівництва, а це у свою чергу, унеможливлює прийняття такого в експлуатацію шляхом здійснення реєстрації декларації встановленої форми, що надає право звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт магазину. Прокуратурою в апеляційній скарзі взагалі не обґрунтовано підстави звернення до суду в інтересах держави в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області та не надано доказів, які б свідчили про невиконання або неналежне виконання Державною архітектурно-будівельною інспекцією України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області своїх функцій щодо захисту інтересів держави в даному випадку. До повноважень Державної архітектурно-будівельної інспекції України не входить питання визнання чи реєстрація права власності на нерухоме майно.

Хустська окружна прокуратура Закарпатської області подала відповідь на відзив, зміст якого зводиться до того, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту. 

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06 грудня 2021 року залучено до розгляду в справі Довжанську сільську раду Хустського району як правонаступника в даній справі Приборжавської сільської ради Іршавського району.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року залучено до розгляду в справі Державну інспекцію архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області як правонаступника в даній справі Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що рішенням Приборжавської сільської ради від 21.06.2018 року позивачці ОСОБА_1 виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,01 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , якої 01.08.2018 проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку Державним реєстратором Іршавської міської ради Калинич І.В., що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 177207866 від 12.08.2019 (а.с.8).

Рішенням 18 сесії 7 скликання Приборжавської сільської ради від 26.06.2019 затверджено проект землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для будівництва індивідуального гаража площею 0,01 га в землі для будівництва та обслуговування будівель торгівлі та цим же рішенням передано позивачці у приватну власність земельну ділянку площею 0,01 га кадастровий номер 2121986800:04:001:0197 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.7). 

ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами – магазин, що розташований в АДРЕСА_1  (а.с. 15-21).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна будівля зведена позивачем з дотриманням будівельних норм і правил, а відсутність дозволу на будівництво позбавляє позивача можливості зареєструвати у встановленому законом порядку право власності. 

Однак апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності – це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про 28/pravo1/T04_1618.html?pravo=1#10244" title="Цивільний процесуальний кодекс України (ред. з 15.12.2017); нормативно-правовий акт № 1618-IV від 18.03.2004">регулювання містобудівної діяльності», частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Встановлено, що ОСОБА_1 не зверталася до Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня, а сам по собі долучений позивачкою технічний паспорт на об`єкти самочинного будівництва не може підмінювати вказані документи та не свідчить про відповідність будівництва вимогам будівельних норм.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 , здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право. 

Приборжавська сільська рада Іршавського району правонаступником якої є Довжанська сільська рада Хустського району не є тією особою, яка порушила, або не визнає чи оспорює права ОСОБА_1 . 

Водночас, ч. 1 ст. 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач – це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудований садовий будинок з вбудованим магазином-кафе, ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила Приборжавську сільську раду, Іршавського району. Інших осіб, в порядку вимог ст. 51 ЦПК України до справи у якості співвідповідачів не залучалося.

Разом з цим, перед зверненням з позовом у суд, ОСОБА_1 не зверталась до Управління ДАБІ в Закарпатській області із заявою стосовно прийняття в експлуатацію самочинно збудованого магазину. А тому, орган державного архітектурно-будівельного контролю у відповідності до вимог передбачених «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» (затвердженого у редакції постанови КМ України від 08.09.2015 р. № 750) не приймав відповідного рішення про відмову в реєстрації декларації про готовність до експлуатації об`єкта з незначними наслідками (СС1). Зазначене є свідченням того, що  ОСОБА_1  передчасно звернулась у суд з позовом, тоді як відсутнім був у неї спір з органом державного архітектурно-містобудівного контролю. 

Крім цього, за наявності рішення суду про визнання права власності на самочинно збудований об`єкт, власник такого об`єкту заповнює і подає до відповідного органу державного архітектурно-містобудівного контролю декларацію про готовність до експлуатації самочинно збудованого об`єкта, на яке визнано право власності за рішенням суду. Тож, відповідний орган державного архітектурно-містобудівного контролю повинен бути стороною у справі в якості відповідача або співвідповідача. 

Згідно ч. 1 ст. 10 ЗУ «Про архітектурну діяльність» для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об`єктів архітектури додержання суб`єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, органами державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про архітектурну діяльність» до уповноважених органів містобудування та архітектури належать:
центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури;
центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури;
орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань архітектури;
структурні підрозділи обласних, районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій з питань архітектури;
виконавчі органи сільських, селищних, міських рад з питань архітектури.
А частина 3 цієї статті зазначає, що з метою забезпечення виконання функцій, пов`язаних з організацією замовлення розроблення, оновлення та затвердження містобудівної документації (змін до неї), у складі уповноваженого органу містобудування та архітектури може утворюватися окремий структурний підрозділ. Примірне положення про такий структурний підрозділ затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері архітектури.

З огляду на наведене, саме Державна інспекція архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області як правонаступник Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Закарпатській області є одним з уповноважених державою органів, що здійснює захист інтересів держави у вказаній сфері, оскільки здійснює повноваження у сфері державного архітектурно-містобудівного контролю та нагляду.

Виходячи з наведеного, колегія суддів зазначає, що рішення суду щодо визнання за  ОСОБА_1  права власності на самочинно збудований магазин прийнято за відсутності Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, яка є уповноваженим державою органом на здійснення повноважень у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Тобто, таке судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області. 

За правилами ч. 1 ст. 43 ЦПК України - учасники справи мають право:
1) ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень;
2) подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам;
3) подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб;
4) ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти;
5) оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; 
6) користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

А згідно частин 1, 2, 7 ст. 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу:
1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу;
2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження;
3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
Сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

Отож на думку апеляційного суду, обов`язковим є залучення до розгляду в справі у якості відповідача Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, як особи, що являється уповноваженим органом у сфері державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Не вчинення судом першої інстанції зазначеної процесуальної дії призвело до порушення прав Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області передбачених статтями 43, 49 ЦПК України, якими мав право скористатись при розгляді судом заявлених позовних вимог.

Щодо права звернення керівника Хустської окружної прокуратури із апеляційною скаргою на захист інтересів держави, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

У судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених цим Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (провадження № 14-350цс19) дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини п`ятої статті 56 ЦПК України).

Та оскільки органи, уповноважені державою на здійснення відповідних функцій в спірних правовідносинах, не забезпечили належний захист інтересів держави шляхом оскарження незаконного судового рішення, а тому прокурор вступив у вказану справу в інтересах Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області шляхом подання апеляційної скарги, так як останньою не вжито заходи цивільно-правового характеру. Тоді як в іншому випадку порушені інтереси держави залишилися б незахищеними.

Окрім цього, Європейський Суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року зазначив, що вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, правильне застосування законодавства незаперечно становить суспільний інтерес.

А звідси, оскарження керівником Хустської окружної прокуратури переглядаємого апеляційним судом рішення суду першої інстанції, спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання такого як безпечність існування самочинно збудованого комерційного об`єкта для жителів та гостей села з врахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власності. 

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно, та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне. При цьому, суд вийшов за межі своїх дискреційних повноважень та підмінив собою органи державної влади, які відповідно до законодавства України уповноважені здійснювати реєстрацію права власності на нерухоме майно та введення його в експлуатацію, причому такий орган - Державної інспекції архітектури та містобудування України – до участі у справі не було залучено як сторону справи, яка несе матеріально-правову відповідальність перед позивачем. Проте в апеляційного суду відсутні повноваження щодо залучення до розгляду справи належного відповідача у порядку ст. 51 ЦПК України на стадії апеляційного перегляду.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, слід скасувати з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Платіжним дорученням від 08.12.2020 р. за № 1204 стверджується, що за подання апеляційної скарги Хустська окружна прокуратура сплатила судовий збір у сумі 1152,60 грн., а.с. 57.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України з ОСОБА_1  на користь Закарпатської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 152,60 грн., понесений останньою за подачу апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд 

постановив:

апеляційну скаргу Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, яка діє в інтересах держави в особі Державної інспекції архітектури та містобудування України в особі Управління Державної інспекції архітектури та містобудування у Закарпатській області, задовольнити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2019 року скасувати та постановити у даній справі постанову про відмову  ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права власності на нерухоме майно.

Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури судові витрати у розмірі 1 152,60 гривні, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 13 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: