УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня  2023 року
м. Київ
справа № 161/4356/20
провадження № 51- 2760 ск 23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 січня 2023 року, 
встановив:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Приозерська Джезказганської області Республіки Казахстан, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням йому іспитового строку тривалістю 3 роки.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 27 січня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, порушуючи вимоги чинного законодавства щодо носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, усвідомлюючи заборону вільного їх обігу, не маючи відповідного дозволу, в порушення вимог Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і вогнепальної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених робітниками патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів» (затвердженої наказом МВС від 21 серпня 1998 року № 622), без передбаченого законом дозволу, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, незаконно придбав вогнепальну зброю та бойові припаси, а саме: бойовий кулемет моделі «РПК 74» № НОМЕР_1 калібру 5,45х39 мм, пістолет «F.L. Sеlbstlader» НОМЕР_2 калібру 7,65х17 мм, споряджений 7 пістолетними патронами калібру 7,65х17 мм, пістолет «Zoraki MOD.914-S» № НОМЕР_3 калібру 9 мм Р.А.К., споряджений двома пістолетними патронами 9 мм Р.А., які в подальшому переніс та зберігав за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 , та в автомобілі марки «БМВ», держані номерні знаки НОМЕР_4 .
Зокрема, 19 червня 2019 року працівниками поліції у визначеному законом порядку під час обшуку автомобіля ОСОБА_4 та квартири, у якій останній проживав,  виявлено та вилучено вищевказану вогнепальну зброю та бойові припаси.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зв'язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування своїх вимог засуджений вказує, що судами допущені істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому засуджений посилається на те, що жодного відношення до вогнепальної зброї та бойових припасів, які були вилучені працівниками поліції в квартирі під час обшуку                 19 червня 2019 року, він не має, а вказані боєприпаси могли належати його батьку та про їх знаходження в квартирі він не знав. Водночас стверджує, що лише факт його проживання у вказаній квартирі не свідчить про його винуватість. Також засуджений вказує, що пістолет Zoraki з патронами він придбав офіційно в магазині та був переконаний, що цей пістолет не відноситься до вогнепальної зброї, а набої були холостими шумовими патронами. Зазначає, що суди вибірково оцінили докази, при цьому не взяли до уваги показання частини свідків, які  не бачили його зі зброєю чи бойовими припасами, тому прийшли до помилкового висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому засуджений зазначає, що апеляційний суд не дав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги сторони захисту та не навів обгрунтованих підстав для їх відхилення.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Щодо тверджень засудженого ОСОБА_4 про недоведеність його причетності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається із копій судових рішень, висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 . Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При цьому в основу обвинувального вироку було покладено ряд доказів, зокрема:                             - протокол обшуку від 19 червня 2019 року в автомобілі марки «БМВ», д.н.з. НОМЕР_4 , яким користується ОСОБА_4 ;  - протокол обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; -висновок експерта №17-1/1221, 10-1463, 8-2/653 від                            09 жовтня 2019 року. Також за основу при постановленні вироку судом першої інстанції взято показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Крім того, як встановлено судами, згідно відповіді т.в.о. командира військової частини НОМЕР_5 кулемет РПК-74H2 № НОМЕР_1 калібру 5,45 мм обліковується за військовою частиною НОМЕР_5 та є втраченим в ході бойових дій 2014-2015 років. Витягом з АРМОР Куп`янського МВ ГУМВС в Харківській області стверджується факт добровільної видачі ОСОБА_4 16 червня 2015 на блок посту поблизу с. Павлівка ряду бойових припасів, які останній добровільно видав, як знайдені біля м. Щастя Луганської області.
Дослідивши безпосередньо під час судового провадження вищевказані докази, суд першої інстанції дійшов висновку про їх належність і допустимість, та оцінивши їх за своїми внутрішніми переконаннями дійшов обґрунтованих висновків про те, що       ОСОБА_4 дійсно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Водночас, доводи засудженого про те, що він придбав пістолет Zoraki з патронами офіційно в магазині в м. Києві з переконанням, що вказаний вище пістолет не відноситься до вогнепальної зброї, а набої були холостими шумовими патронами, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.
Як убачається із копій судових рішень, згідно висновку експерта 17-1/1221, 10-1463,      8-2/653 від 09 жовтня 2019 наданий на дослідження пістолет належить до короткоствольної гладкоствольної вогнепальної зброї, є - самозарядним пістолетом «Zoraki MOD.914-S» № НОМЕР_3 калібру 9 мм Р.А.К, промислового способу виготовлення фірми «Atak Arms» (Туреччина), який позиціонується виробником як стартовий (шумовий), з подальшим внесенням незворотніх змін саморобним способом, а саме видалення захисних елементів з каналу ствола. Враховуючи наведе, ОСОБА_4 як володілець повинен бути обізнаним щодо обставин внесення незворотніх змін саморобним способом до конструкції пістолета, які унеможливлювали здійснення пострілів снарядом (шротом, кулею і т.п.) та описаних у висновку експерта, оскільки обвинувачений не заперечує придбання та володіння пістолетом «Zoraki MOD.914-S» № НОМЕР_3 калібру 9 мм Р.А.К. Вилучені в автомобілі марки «БМВ», д.н.з. НОМЕР_4 , яким користується ОСОБА_4 , 2 патрони 9 мм та патрон 9 мм, відповідно до висновку експерта №17-1/1221, 10-1463, 8-2/653 від 09 жовтня                  2019 року належать до боєприпасів до вогнепальної зброї.
Враховуючи вищенаведене, суди прийшли до висновку, що вказане спростовує твердження засудженого про його необізнаність щодо належності придбаного останнім пістолета до вогнепальної зброї, з чим погоджується і колегія суддів.
Крім того, доводи касаційної скарги засудженого про те, що суди дійшли  до висновку про його винуватість лише через наявність факту проживання у квартирі, у якій було вилучено вогнепальну зброю та бойові припаси, є необгрунтованими, враховуючи наступне.
Як убачається із копій судових рішень, відповідно до дослідженого судом першої інстанції в ході судового провадження висновку експерта №17-1/1221, 10-1463,               8-2/653 від 09 жовтня 2019 року встановлено, що генетичні ознаки (ДНК-профілі) клітин з ядрами на поверхні магазина до предмета, схожого на пістолет «Sеlb Stlader» № НОМЕР_2 та поверхні корпуса пристрою, схожого на оптичний приціл, які були виявлені та вилучені під час обшуку 19 червня 2019 року, проведеного за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , збігаються між собою та співпадають з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_4 . Дані речі зберігалися та були виявлені разом з вогнепальною зброєю та бойовими припасами в дивані та під тумбою в кімнаті за місцем проживання ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, суди дійшли до обгрунтованного висновку про те, що наявність генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_4 на вказаних вище предметах вказує на безпосереднє користування, володіння обвинуваченим предметом, схожого на пістолет «Sеlb Stlader» № НОМЕР_2 та корпусом пристрою, схожого на оптичний приціл, таким чином, що на цих предметах залишилися сліди папілярних узорів пальців рук обвинуваченого. 
Тому вищевказане свідчить про обізнаність обвинуваченого про наявність зброї в кімнаті, оскільки предмети,  на яких виявлені його відбитки пальців безпосередньо знаходилися поряд із іншою виявленою зброєю. Тому заперечення причетності засудженого до зберігання зброї в квартирі є надуманими, необґрунтованими та такими, які є обраною лінією захисту і спрямовані на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з чим погоджується і колегія суддів.
Крім цього, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов до висновку, що  показання свідка ОСОБА_5 , надані під час судового розгляду, не можуть бути прийняті судом до уваги як беззаперечний доказ невинуватості          ОСОБА_4 , оскільки вони вказують лише на ту обставину, що обвинувачений у її присутності не приносив будь-яку зброю у квартиру, але не свідчать про те, що вилучена під час обшуку в кімнаті обвинуваченого зброя не належить останньому. 
У підсумку, колегія суддів вважає, що суди, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшли обґрунтованого висновку про винуватість          ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене  і обвинувачений є винним у його вчинені.
За таких обставин, у цьому кримінальному провадженні суд дослідив і з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91,94 КПК України в касаційній скарзі не наведено та з копій судових рішень не встановлено.
Отже, доводи засудженого про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, є неспроможними та спростовуються вищенаведеним.
Істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, в тому числі і тим, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано залишив її без задоволення.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам                            ст. ст. 370, 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2022 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 27 січня 2023 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                        ОСОБА_3