ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 червня 2023 року                                                                                      Справа № 918/100/23 
Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Савченко Г.І., суддя Дужич С.П. ,  суддя Павлюк І.Ю. 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику представників сторін апеляційну скаргу Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23 (суддя В.В. Марач)
за позовом Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті 
до відповідача Фізичної особи-підприємця Сачука Василя Костянтиновича
про стягнення в сумі 47 281 грн 37 коп.
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23 у задоволенні позову відмовлено.
Вказане рішення мотивоване тим, що ні прокуратурою, ні позивачем не доведено, що саме Фізична особа-підприємець Сачук Василь Костянтинович є користувачем або орендарем вантажного автомобіля марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 та, що саме останній здійснював вантажне перевезення при якому виявлено перевищення транспортними засобами нормативних вагових параметрів. Фізична особа - Сачук В.К., який зазначений у документах, складених уповноваженими особами "Укртрансбезпеки" у Волинській області, не є суб`єктом господарювання у вказаних правовідносинах, а також не є автомобільний перевізником в розумінні ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт". Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 та прийняти нове, яким задоволити позов прокурора, поновити строк для подачі доказів у справі та прийняти докази: вимогу прокурора на ГУ ДПС у Рівненській області від 21.03.2023 та відповідь від 23.03.2023 у зв`язку із неможливістю їх подачі при розгляді в суді першої інстанції, так вказані документи були отримані прокурором після постановлення рішення у справі.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник зазначає, що транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. Чинним законодавством передбачено право фізичної особи - підприємця використовувати належне йому майно, в тому числі транспортні засоби, для здійснення підприємницької діяльності. Звертає увагу, що вантажоодержувачем є особа відмінна від відповідача, то має місце саме надання відповідачем послуг перевезення, яке здійснено Фізичною особою - підприємцем Сачуком В.К., про що зазначено у акті перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт від 16.05.2019 №133727 та приписі від 18.07.2019 №0171806. Вважає, що стягнення адміністративно - господарських санкцій чинним законодавством покладається на перевізників; стягнення плати за проїзд великоваговим транспортним засобом, великовагові та габаритні параметри якого перевищують нормативні покладено на власника транспортного засобу. Скаржник зазначає, що у даній справі перевізник є одночасно власником транспортного засобу, а тому зобов`язаний сплатити відповідну плату, що відповідає вимогам чинного законодавства та усталеній судовій практиці. 
Скаржник звертає увагу суду, що згідно відповіді, що надійшла до скаржника 23.03.2023, ГУ ДПС у Рівненській області підтверджено, що станом на час перевірки водій Дячук А.М. працював у ФОП Сачука В.К. Вказане спростовує твердження суду про відсутність доказів, якими підтверджується факт вчинення правопорушення саме відповідачем.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 07.04.2023 відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23. Запропоновано протягом 15 днів з дня одержання даної ухвали надати суду обґрунтований відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому статтею 263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам провадження. Роз`яснено учасниками, що апеляційна скарга буде розглянута без повідомлення учасників справи.
01.05.2023 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23 – залишити без змін.
05.05.2023 на адресу суду від Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив.
За приписами ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абз. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК України).
Згідно з частиною 10 статті 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що оскаржується рішення місцевого господарського суду, в якому ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент звернення з апеляційною скаргою, а справа №918/100/23 не належить до категорії справ вказаних у частині 4 статті 247 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 29 Закону України "Про дорожній рух" передбачено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-ІІІ). Так, цей Закон                                                 регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.
Відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт", центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.
Відповідно до статті 34 Закону №2344-III автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону №2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.
Відповідно до п. 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567(далі - Порядок №1567), державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з п. 3 Порядку здійснений габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними, дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок № 879), габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.
Відповідно до п.п. 4 п. 2 Порядку №879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
Згідно з підпунктом 3 пункту 2 Порядку №879 великовагові та великогабаритні траспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил № 1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 %.
В силу положень п. 26, абз. 2 п. 27, п. 28 Порядку №879 кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету. Плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування справляється з транспортних засобів вітчизняних та іноземних власників, у тому числі тих, що визначені у статті 5 Закону України "Про єдиний збір, який справляється у пунктах пропуску через державний кордон України", справляється у разі виявлення факту перевищення їх фактичних параметрів над параметрами, які враховувалися під час встановлення розміру єдиного збору в пунктах пропуску через державний кордон, де відсутні вагові комплекси, та з транспортних засобів, які виїжджають за межі України і на які в установленому порядку не отримано дозвіл на рух або не внесено плату за проїзд. Плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку.
Розділом 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363,  визначено, що перевізником визначено фізичну або юридичну особу - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (ч.1 ст. 216 ГК України).
Пунктом п. 37 Порядку №879 передбачено, що учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.
Враховуючи вищенаведені приписи чинного законодавства, господарський суд доходить висновку про покладення саме на автомобільного перевізника, який може бути відмінним від власника транспортного засобу, обов`язку сплачувати кошти за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.
Господарським судом в процесі вирішення даного спору було встановлено, що 16.05.2019 посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту Укртрансбезпека) в Волинській області на ділянці автодороги М07 Київ-Ковель-Яготин 382 км. а/д М-07 проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 .
За результатами перевірки складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №133727 від 16.05.2019, яким зафіксовано порушення під час надання послуг із перевезення вантажу із перевищенням транспортним засобом - вантажним автомобілем марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом         марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 вагових обмежень.
Також посадовими особами Укртрансбезпеки за результатами проведеного габаритно-вагового контролю складено Акт про перевищення транспортними засобами нормативних вагових параметрів №0021632 від 16.05.2019 та Довідку №0002223 від 16.05.2019, з яких вбачається, що перевезення вантажу здійснено з перевищенням нормативних вагових обмежень, а саме: фактичне навантаження на чотири осі становить 6,9 т, 13,55 т, 8,85 т, 8,85 т, 9,25 т, при нормативно допустимих 11 т на перші дві осі та 24 т при фактичних 26,95 т на наступну строєну вісь. Крім цього, фактична маса транспортного засобу перевищила нормативно дозволену масу в 40 т і становила 47,4 т.
При цьому у вищевказаних документах зазначено, що вказаний ТЗ здійснював внутрішні перевезення вантажів, накладна 1177 від 01.05.2019, і що відповідно до свідоцтв про реєстрацію ТЗ власником автомобіля та напівпричіпу є фізична особа ОСОБА_1 , керував транспортним засобом водій ОСОБА_2 .
Посадовими особами Укртрансбезпеки у Волинській області проведено розрахунок №196/442 від 16.05.2019 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту №0021632 від 16.05.2019 року. Згідно з даним розрахунком за перевищення нормативних параметрів нараховано 1603,08 євро, що еквівалентно 47 281,37 грн відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України станом на 16.05.2019.
Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, що ні прокуратурою, ні позивачем не доведено, що саме фізична особа-підприємець Сачук Василь Костянтинович є користувачем або орендарем вантажного автомобіля марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 та, що саме останній здійснював вантажне перевезення при якому виявлено перевищення транспортними засобами нормативних вагових параметрів.
Судом апеляційної інстанції здійснено безкоштовний запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та встановлено, що дата реєстрації Фізичної особи-підприємця здійснена Сачука Василя Костянтиновича здійснена 13.07.1998. Останній не перебуває в стані припинення.
Судом встановлено, що автомобіль марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричіпом марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 належать ОСОБА_1 . 
Згідно п. 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів від 07.09.1997 №1388, передбачено реєстрацію права власності на автотранспортні засоби виключно за юридичними та фізичними особами. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. 
Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно ч. 1 ст. 320 ЦК України, власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.
Колегія суддів вважає обґрунтованими доводи скаржника, що у Акті перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт від 16.05.2019, форма якого затверджена додатком 3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 у графі "що належить" (в розумінні - транспортний засіб) необхідно зазначити найменування суб`єкта господарювання, його місцезнаходження, прізвище, ініціали та адреса фізичної особи - суб`єкта господарювання. Саме в даній графі згадано акту і зазначено прізвище перевізника - Сачук В.К. та зазначено його місцезнаходження.
Таким чином, акт перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт складається відносно суб`єкта господарювання.
З матеріалів справи вбачається, що за результатами розгляду справи, посадовими особами Управління Укртрасбезпеки у Волинській області перевізнику - ФОП Сачуку В.К. 18.07.2019 внесено припис №0171806 щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт у строк до 06.08.2019. 
Згідно припису, який наявний в матеріал справи вбачається, що в графі "Внесено" зазначено саме найменування суб`єкта господарювання, якому необхідно вжити у строк до 06.08.2019 заходів задля усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт. В описовій частині даного припису зазначається, що порушення вчинено ФОП Сачуком В.К., який і є перевізником та власником транспортного засобу
Разом із цим, згідно абзацу 2 пункту 31 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 визначено, що припис підлягає обов`язковому виконанню в зазначений в ньому строк. Про виконання припису уповноважена особа суб`єкта господарювання повинна письмово повідомляти керівникові органу державного контролю. 
Отже, за своєю правовою природою припис, який застосовується до автомобільних перевізників, може бути застосований виключно до суб`єкта господарювання, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності у сфері автомобільного транспорту.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що Фізичну особу-підприємця Сачука Василя Костянтиновича у даному випадку слід вважати перевізником та відповідальним за перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів. Матеріали справи не містять доказів, що перевізником у даному випадку є інша особа.
Таким чином, суд першої істанції дійшов необґрунтованого висновку, що вантажний автомобіль марки "Volvo", модель FM 8, реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепу марки "SCHMITZ", модель "GOTHA", реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент перевірки, не перебував в користуванні або оренді відповідача, і як наслідок він не був перевізником в розумінні розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 на час перевірки.
Тому колегія суддів не погоджується із висновком місцевого господарського суду, що не може бути притягнутий до відповідальності ФОП Сачук В.К., тобто ФОП Сачук В.К. є неналежним відповідачем. Судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, а саме підставності та обґрунтованості плати за проїзд великоваговим транспортом автомобільними дорогами загального користування, а також застосування/незастосування Методики розрахунку такої плати. 
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2, 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених остановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30 (в редакції, чинній на час здійснення перевірки) транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306; транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.
Згідно з п. 4 Правил (в редакції, чинній на час здійснення перевірки) рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Забороняється проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів без дозволу, зазначеного у пункті 4 цих Правил, або документа, який підтверджує внесення плати за проїзд, що повинні знаходитися у водія і пред`являтися на вимогу уповноважених осіб (п. 25 Правил в редакції чинній на час здійснення перевірки).
У відповідності до ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух" з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Так, згідно пункту 2.3 – 2.7 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 та зареєстровим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 (Правила перевезень вантажів) за фізичним станом вантажі можуть бути твердими, рідкими і газоподібними.
За способом вантаження і розвантаження вантажі бувають: штучними, сипучими, навалочними і наливними.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач здійснював перевезення відсіву, тобто вантаж є сипучим.
Згідно пункту 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.
Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.
Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.
Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.
Механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування, визначений Порядком здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2007 №879 (далі - Порядок № 879).
Згідно з п. 1 Порядку №879 цей Порядок визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.
У відповідності до підпунктів 2, 3 пункту 2 Порядку №879, вимірювання (зважування) - процес визначення за допомогою вимірювального (зважувального) обладнання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, що        проводяться згідно з методикою, затвердженого спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології; великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету        Міністрів України від 10.10.2001 №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.
Відповідно до пунктів 12, 13, 14 Порядку №879 вимірювальне і зважувальне обладнання для здійснення габаритно-вагового контролю повинне утримуватись у робочому стані; періодично проводиться повірка (метрологічна атестація) такого обладнання з подальшим клеймуванням (пломбуванням) та видачею відповідного свідоцтва спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології. Під час здійснення габаритно-вагового контролю не допускається використання вимірювального і зважувального обладнання, періодична повірка (метрологічна атестація) якого не проведена, а також обладнання, що перебуває у несправному стані. Вимоги до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю визначаються Мінінфраструктури.
Таким чином, як для встановлення навантаження транспортного засобу необхідне застосування спеціального зважувальне обладнання, яке повинно бути у робочому стані, пройти періодичну повірку (метрологічна атестація), бути опломбованим, мати відповідне свідоцтво спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у сфері метрології та з використанням методики, затвердженої спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології.
Методика, про яку йдеться у пункті 2 Порядку №879 та згідно якої повинен проводитись процес визначення навантаження на вісь (осі) транспортного засобу, спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері метрології (Укрметртсстандартом) не затверджено.
У контексті наведеного потрібно також враховувати, що єдиною методикою виконання вимірювань поосьових навантажень на маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, розроблена Харківським національним автомобільно-дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затверджена заступником голови Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), атестована у відповідності з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром "Інститут Метрології", свідоцтво про атестацію №02-84-08.
Втім, вказана методика не розповсюджується на транспорті засоби з рідким та сипучим вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі.
Про методику, за якою проводився процес визначення фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу не зазначено ні в Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, ні в Довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю, ні про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів 
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що оскільки останній перевозив сипучий вантаж (відсів), який змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу в русі та за відсутності затвердженої методики, показання такого приладу не можуть бути використані як доказ на підтвердження перевищення вагових норм.
Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами і задоволенню не підлягають.
Щодо поданих нових доказів колегія суддів зазначає наступне.
Скаржник звертає увагу суду, що згідно відповіді, що надійшла до скаржника 23.03.2023, ГУ ДПС у Рівненській області підтверджено, що станом на час перевірки водій ОСОБА_2 працював у ФОП Сачука В.К. Вказане спростовує твердження суду про відсутність доказів, якими підтверджується факт вчинення правопорушення саме відповідачем. Вказані докази не були надані суду першої інстанції, у зв`язку із їх відсутністю у прокуратури на час розгляду справи. Підставою для витребування вказаної інформації із ГУ ДПС у Рівненській області даних доказів є відповідні висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваному рішенні. Скаржник, враховуючи вказане, керуючись ч. 3 ст. 269 ГПК України, просить суд поновити строк для подачі доказів у справі та прийняти докази - вимогу прокурора на ГУ ДПС у Рівненській області від 21.03.2023 та відповідь від 23.03.2023, у зв`язку із неможливістю їх подачі при розгляді справи в суді першої інстанції, так як вказані документи були отримані прокурором після постановлення рішення у справі.
Згідно з приписами частини третьої статті 269 ГПК докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до висновків Верховного Суду стосовно застосування норм частини третьої           статті 269 ГПК України, викладених у постановах від 21.06.2018 у справі №906/612/17, від 22.08.2018р. у справі №910/19776/17, від 05.12.2018 у справі №910/7190/18, приймаючи докази, які не були подані до суду першої інстанції, апеляційний господарський суд повинен мотивувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також зазначити, які докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає, були надані суду апеляційної інстанції.
Відтак, у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.
Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції, однак, під час розгляду справи судом першої інстанції не повідомляв суд про неможливість надання вищевказаний доказ.
В суді апеляційної інстанції скаржник посилається на те, підставою для витребування вказаної вище інформації із ГУ ДПС у Рівненській області даних доказів є відповідні висновки суду першої інстанції, наведені в оскаржуваному рішенні. 
Такі посилання скаржника суд апеляційної інстанції не вважає достатніми, позивачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої вищевказаних доказів, які просить долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як не надано і доказів неможливості подання цього доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від скаржника.
Таким чином, запит позивача та відповідь на вказаний запит судом апеляційної інстанції не приймається. 
Щодо застосування до заявлених позовних вимог строків позовної давності.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, крім випадків, коли суд визнає поважними причини пропущеного строку та захистить порушене право.
Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення   ст. 267  ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право).
Таким чином, за змістом названих норм, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц (провадження №14-96цc18), від 31.10.018 у справі №367/6105/16-ц (провадження №14-381цс18), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18, пункт 61), №522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18, пункт 62) та №522/2110/15-ц (провадження №14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (провадження №14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 (провадження №14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження №14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (провадження №14-448цс19, пункт 28).
Враховуючи, що позовні вимоги у даній справі є необґрунтованими, а в задоволенні позову відмовлено, суд апеляційної інстанції не застосовує позовну давність.
За таких обставин апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Однак, відповідно до ч. 4 ст. 277 ГПК України мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні та її викладенню в редакції даної постанови.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, ч. 4 ст. 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури на рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23 залишити без задоволення.
2. Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови.
В решті рішення Господарського суду Рівненської області від 06.03.2023 у справі №918/100/23 залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Матеріали справи №918/100/23 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "07" червня 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Савченко Г.І. 

Суддя                                                                                              Дужич С.П.  

Суддя                                                                                              Павлюк І.Ю.