справа № 370/237/19                                                  головуючий у суді І інстанції Мазко Н.Б.
провадження № 22-ц/824/7631/2023     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

23 червня 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,  	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.02.2006 року у сумі 115 919,34 гривень, яка складається з наступного: 2237.60 - заборгованість за кредитом, 113 681.74 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 16.02.2006 року по 29.06.2018 року, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 921.00 гривень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного кредитного договору №б/н від 16.02.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2 500,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Він, позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.
Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.
Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.
У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30.11.2018 року має заборгованість - 167 722,05 гривень, яка складається з наступного: 2 237,60 гривень - заборгованість за кредитом; 163 309,42 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 175,03 гривень - заборгованість за пенею та комісією.
Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а тому кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.
Таким чином, позивач визначив до стягнення заборгованість, яка становить 115 919,34 гривень, яка складається з наступного: 2 237,60 - заборгованість за кредитом, 113681,74 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 16.02.2006 року по 29.06.2018 року.
На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних його, позивача, прав.
Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.02.2006 року в сумі 115 919,34 гривень, яка складається з наступного: 2 237.60 - заборгованість за кредитом, 113 681.74 гривень - заборгованість по відсоткам за користування кредитом з 16.02.2006 року по 29.06.2018 року, а також судові витрати у розмірі 1 921.00 гривень. 
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року відмовлено.
Не погодившись із вказаним заочним судовим рішенням, ОСОБА_1, через представника - адвоката Богданчук Олександру Володимирівну, подав апеляційну скаргу. 
У апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про календарну дату проведення вказаного судового рішення, що позбавило останнього зокрема, права подавати докази, клопотання та заяви, надавати пояснення суду користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами, які мають істотне значення для вирішення справи.
Наголошує, що на бланку копії анкети-заяви б/н від 16 лютого 2006 року не міститься відомостей відносно якої платіжної банківської карти відповідач міг би приєднатися до Умов та правил надання банківських послуг. Тобто, в анкеті-заяві відсутній будь-який номер картки, строк дії картки та тип картки, а саме кредитної або дебетової картки. Поряд з цим, анкета-заява не містить відомостей про базову процентну ставку по кредитному ліміту, строку дії кредитного ліміту та строку дії платіжної картки.
На думку апелянта, надана копія анкети-заяви, яка була підписана відповідачем, не є доказом про те, що відповідач був ознайомлений з умовами та правилами надання батьківських послуг у «ПриватБанку», які діяли на момент підписання відповідачем цієї заяви і не є належним доказом укладення договору про надання банківських послуг з використанням кредитної картки так як у ньому відсутні дані про істотні умови кредитного договору, передбачені ст. 1054 ЦК України, що вказує на відсутність у сторін домовленості про процентну ставку  по кредитному ліміту, строку дії кредитного ліміту та строку дії платіжної картки. Зазначає, що аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16.
Також апелянт вважає, що позивачем були порушені вимоги п. 2.9. зазначеного порядку НБУ щодо включення умов про встановлення(визначення) терміну, межі ліміту та строк дії картки, які є істотними умовами за законом.
Умови та правила надання банківських послуг також не вважає належним доказом, оскільки даний документ не має будь-яких реквізитів, підписів відповідача про ознайомлення з ними. Також зазначає, що позивач не надав докази щодо отримання відповідачем на картковий рахунок грошових коштів кредитного ліміту. 
При цьому позивач не надав доказів того, що саме даний Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви в розмірах у порядках нарахування.
Також апелянт посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, викладені в справі № 14-131цс 19.
Київським апеляційним судом було відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
01 травня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення позивача на апеляційну скаргу ОСОБА_1.
У вказаних письмових поясненнях позивач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначав, що зміст кредитного договору зафіксовано  в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, які вказують на вчинення двостороннього кредитного договору. Наголошує, що банк забезпечив позичальнику можливість доступу до карткового рахунку різними можливими шляхами, зокрема, за допомогою картки та фінансового телефону. 
Позивач вказує, що з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив ознайомлення з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком Договір про надання банківських послуг, ознайомлення та погодження із Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Зазначає, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначалися. Додає, що на сьогоднішній день заяв про розірвання кредитного договору від відповідача до банку не надходило, відповідач активно користувався карткою, неодноразово здійснював погашення заборгованості. Щодо посилань апелянта на те, що він є учасником бойових дій позивач зазначав, що відповідач не звертався до банку та не надавав копії військового квитка.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Зважаючи на предмет спору, ціну позову, виконання апеляційним судом вимог процесуального законодавства щодо повідомлення учасника справи по судове провадження та те, що дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно заяви від 16.02.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит на суму 2 500,00 гривень (а.с.7).
Відповідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 16.02.2006 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 станом на 30.11.2018 року заборгованість складає 167 722,05 гривень, яка складається з наступного: 2 237,60 гривень - заборгованість за кредитом; 163 309,42 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 175,03 гривень - заборгованість за пенею та комісією (а.с.5, 6).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що достовірно встановлено, що відповідач-позичальник не належним чином виконує договірні зобов'язання. А відповідно "Правил користування платіжною карткою", "Умов та правил надання банківських послуг", банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.
Колегія суддів не може повною мірою погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України).
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (стаття 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов'язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов'язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20). У вказаній постанові  Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачав наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження № 61-13569св20), на яку посилався апелянт, та від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід'ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
На підтвердження заявлених вимог позивач надав до суду копію заяви від 16 лютого 2006 року, підписаної відповідачем; Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку; розрахунок заборгованості за договором №б/н від 16 лютого 2006 року.
Зі змісту вказаної заяви від 16 лютого 2006 року, підписаної відповідачем, вбачається, що йому було видано кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 2 500,00 грн. Також в заяві передбачено, що базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 3 відсотки на місць, з розрахунку 360 днів у році. 
Отже, матеріали справи містять докази укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору, в якому, зокрема, передбачено розмір процентної ставки, кредитний ліміт та вид кредитної картки. За таких обставин, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
При цьому судом першої інстанції помилково не взято до уваги, що в заяві також встановлено й термін дії картки - березень 2008 року (а.с.7. зворот). 
Доказів пролонгації кредитного договору № б/н від 16 лютого 2006 року позивачем не надано та не доведено, що будь-які інші кредитні картки були видані за умовами саме цього кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за процентами, які нараховані поза межами строку кредитування, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а строк дії договору (картки) закінчився 31 березня 2008 року, і доказів пролонгації кредитного договору матеріали справи не містять.
Будь-яких заяв, клопотань зі сторони відповідача щодо застосування строку позовної давності до суду не надходило.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 16 лютого 2006 року сальдо поточної заборгованості за кредитом станом на 31 березня 2008 року становило 798 грн. 89 коп., сальдо простроченої заборгованості становило 1 438,71 грн., що разом склало 2 237,60 грн. Поряд з цим, загальна заборгованість за процентами станом на 31 березня 2008 року становила 2 223,16 грн. (а.с.5).
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції задовольняючи позов у повному обсязі дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині заборгованості за процентами в розмірі 113 681,74 грн., а доводи апеляційної скарги в цій частині є частково обґрунтованими.
Окрім того, апеляційний суд погоджується з доводом апелянта щодо неналежності повідомлення його судом про розгляд даної справи.
Так, як вбачається з матеріалів справи, поштовий конверт з судовим викликом на ім'я відповідача ОСОБА_1 повернувся до суду з відміткою про те. що адресат за зазначеною адресою не проживає (а.с.28).
Суд першої інстанції, керуючись положеннями п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, вважав таке повідомлення відповідача належним.
Утім, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду першої інстанції та  бере до уваги, що відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
У той же час адреса, на яку надсилалася поштова кореспонденція відповідачеві, ним суду не повідомлялася.
Також слід зазначити, що відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції відповідно до ч. 6 ст. 186 ЦПК України звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача (а.с.25).
З відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є АДРЕСА_1 (а.с.26, зворот).
Натомість, поштова кореспонденція надсилалася судом першої інстанції відповідачеві на поштову адресу: АДРЕСА_2.
Таким чином, повернення поштової кореспонденції на адресу суду з відміткою «адресат не проживає» у даному випадку не є належним повідомленням відповідача про розгляд справи, оскільки така адреса не повідомлялася відповідачем суду та не є адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Отже, ураховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність обов'язкової підстави для скасування оскаржуваного заочного рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором №б/н від 16.02.2006 року в сумі 4 460,76 грн., яка складається з наступного: 2 237,60 грн. - заборгованості за тілом кредиту та 2 223,16 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом з 16 лютого 2006 року по 31 березня 2008 року.
Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а відтак, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.
 
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню на 4%, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 76,86 грн.
 
Поряд з цим, ураховуючи, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 76,86 грн. за розгляд справи судом першої інстанції підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок державного бюджету.
 
Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на 96 %, судовий збір в розмірі 2 766,24 грн., за розгляд справи судом апеляційної інстанції підлягає стягненню з позивача в дохід держави.
 
Шляхом взаємозарахування, з позивача в дохід держави слід стягнути 2 689,38 грн. (2 766,24 грн. - 76,86 грн.).
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року- задовольнити частково.
Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 20 березня 2019 року - скасувати та ухвалити нове, яким позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 16.02.2006 року в загальному розмірі  4 460,76 грн., яка складається з наступного: 2 237,60 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 2 223,16 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 16 лютого 2006 року по 31 березня 2008 року.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір в розмірі 2 689,38 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Головуючий:                                                                                           Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                       О.Ф. Лапчевська

       Г.І. Мостова